Richard Gehman - A gépezet

 Most beszéltem Joe-val, s még nagyobb zavarban vagyok, mint eddig. Legalább dühöngenék, de még azt sem tudok. Túlságosan meg vagyok rémülve, és máson sem jár az eszem, csak hogy mi lesz ennek a vége. Al, mondogatom magamban, gondold végig a dolgot, így aztán, hogy magamban tisztázzam, az egészet leírtam.
 Joe McSweennel már a középiskolában jó barátok voltunk. Egy utcában laktunk, s mielőtt Joe bevonult volna a hadsereghez, én meg a tengerészgyalogsághoz, mindketten a Krug Gépműhelyben dolgoztunk. Addig is leveleztünk, amíg katonák voltunk, s azután, hogy leszereltünk, elhatároztuk, hogy megint egy helyre megyünk dolgozni.
 Alighogy a háború véget ért, a város szélén fölépült egy nagy műanyag gyár - bizonyára hallottak róla, a Turnbull Művek. A gyár jól fizetett, úgy határoztunk hát, hogy megnézzük, mit kezdhetnénk náluk. Rögtön kaptunk is munkát mindketten. Most úgy látom, akkor kezdődött a baj.
 Mielőtt továbbmennék, azt hiszem, el kell mondanom, kicsoda Agnes Slater. Mert Aggie volt az oka, hogy Joe beállt a gyárba. Joe már a háború előtt csapta neki a szelet, de csak akkor melegedtek igazán össze, mikor Joe hazajött. És Joe úgy számított, hogy okosabb ide elszegődnie, mert ha jól keres, könnyebb lesz összeházasodniuk.
 Engem a szállításra tettek, az sem volt valami nagyszerű, mégis sokkal jobb, mint Joe munkahelye, őt fölküldték az X-re. A gyárban sok ilyen óriás masina van, és mind közt a legnagyobb az X. Csak gyártóegységnek hívják. De hogy mit gyártanak rajta, azt meg nem mondom. Biztos valami műanyagot. De akármit is, elküldik egy másik gyárba, és ott készítenek belőle valamit. Az X-esek csak annyit tudnak, hogy egy hétemeletes nagy döher gépen dolgoznak, csukott az egész gép, s minden emeleten keskeny járda veszi körül. Joe kezdettől fogva utálta.
- Pokoli ez az X-elés - mondta Joe, mikor első nap délután hazafelé tartottunk. - Engem a harmadik emeletre raktak. Ülök egy kis üvegfalú fülkében, előttem a műszertábla. Tíz perc alatt megtanítottak a dolgomra - mást se kell tennem, csak néhány mozdulatot. Az egész automatikus.
 Márpedig Joe szereti használni a fejét. Szereti az olyan bökkenőket, amelyekre megoldást kell találnia. Láttam, ez az X-elés nincs ínyére.
- Tulajdonképpen mit csinálsz? - kérdeztem.
- Hm - mondta. - Ezt hallgasd meg, Al. Reggel nyolckor beülök abba a kis kutyaólba. 8,10-kor kinyújtom a kezem, és az N tárcsát 40-es állásba fordítom. 8,20-kor megnyomom a Q gombot. 8,23-kor az N tárcsát visszafordítom zéróállásba. 8,31-kor fölnyúlok egy kis polcra, leveszek egy olajozókannát, és belecsöppentek két csöpp olajat - pontosan két csöppet - a műszertábla alján egy kis lyukba. 8,46-kor kinyújtom a kezem, és egy kart magam felé húzok. 8,47-kor visszatolom. 8,53-kor megint megnyomom a Q gombot. 8,59-kor az N tárcsát 10-re fordítom, ott tartom egy másodpercig, majd visszafordítom zéróra. És kilenckor kezdem az egészet elölről.
- Pontosan ugyanazt?
- Pontosan ugyanazt - mondta Joe. - Óránként, délig. Akkor van egy óra ebédidőm, aztán visszamegyek, és folytatom ötig. - Fölsóhajtott. - Ez az új munkám.
- És mondd, Joe - kérdeztem -, mi történik a gépben belül, mikor te ezeket csinálod?
- Amennyit én látok belőle, Al - mondta Joe -, semmi.
- Végül is mire való ez a gép?
- Vesszek meg, ha tudom. Nekem nem mondták meg.
- De hát valamit csak hallasz belülről... úgy értem, ha elfordítod a tárcsát vagy megnyomod a gombot?
Joe a fejét rázta.
- Az égvilágon semmit.
Nem értettem.
- Ez nagyon furcsa, Joe - mondtam.
- Szerintem is - mondta. - Az biztos, hogy Krugék-nál nem így volt.
 Látszott, hogy erről nem akaródzik beszélnie, mást hát nem kérdeztem. Az én munkámról beszéltem neki; álló nap fuvarleveleket töltöttem ki. Én, a szerelő. Fuvarleveleket.
 Joe aznap este elvitte Aggie-t moziba; útközben beugrottak hozzám egy percre. Aggie nem különösen csinos, de van benne valami. Nem is az alakja. Valami más. Talán hogy olyan energikus. Szinte azt mondanám, nagyravágyó. Mindig töri magát.
 Aznap este is csupa tűz volt. A szerelése oltári: piros ruhája pompásan állt a fekete hajához, és majd kicsattant jókedvében. Joe épp az állásáról mesélt.
- Al - fordult felém. - Csodásán hangzik. Joe-n látszott, hogy fogalma sincs, Aggie honnét szedi ezt.
- Hát nem gyönyörű - magyarázta Aggie -, hogy egy ekkora üzem, mint a Turnbull, nektek, kölyköknek ilyen lehetőséget ad? Ilyen nagy helyen, mint ez, korlátlan az előmenetel.
- Mhm - mondta Joe -, ha itt maradsz öt évig, egy tárcsával többet forgathatsz.
- Tudod, aggaszt bennünket valami, Aggie - mondtam. - Fogalmunk sincs, hogy mi készül a gyárban. Valami műanyag, csak ennyit tudunk.
- Úgy látszik, manapság minden titok - mondta Joe.
- Szinte rosszabb, mint a háború alatt. Épp ma este olvastam a Courier-ban, hogy elfogadták azt a törvényjavaslatot... hogy is hívják?
- Challendor-Collander-Wingle-Wanger törvény - felelte Aggie.
 Aggie mindent tud, még az ilyesmit is. Mint a borotva, úgy vág az esze.
- Mhm - mondta Joe. - Eszerint a hadsereg mindent lefoglalhat, amire a honvédelem céljából szüksége van.
Lehet, hogy a Turnbull gyárnak a hadsereghez van valami köze. Már arra gondolok.
- Lehet - mondtam.
- Beszéljetek akármit - mondta Aggie -, akkor is azt hiszem, hogy jó lesz nektek itt, Joe. Neked is, Al.	
 Bár, mint említettem, Aggie okos lány, itt most mellé-trafált. Az első hét végére Joe úgy lekonyult, mint még soha. Mikor reggelenként munkába mentünk, alig szólt egy szót is. És ugyanígy esténként, hazafelé menet. Látszott, hogy ez az egész nagyon nyomja a lelkét. A második hét végére még romlott a helyzet. A harmadik héten eltökéltem, hogy ezt nem hagyom annyiban.
- Joe - mondtam -, a fenébe is, mi bajod? Mintha nem is te volnál.
- Nekem? Semmi az égvilágon.
- Joe - mondtam. - Bökd ki nyugodtan. Ez az X-elés, nem?
Egy-két percig hallgatott. Aztán rábólintott.
- Igen. Azt hiszem. Az X-elés. Csak ülök ott egész nap. Megnyomom a gombot, elfordítom a tárcsát, olajozok, újra meg újra, egész nap. Közönséges gépmunkás lettem, Al. S ez a gép még csak nem is zajos, nem is mozog, s amennyire én tudom, még csak nem is gyárt semmit. És olyan istenverte nagy... hét emelet magas.
 Olyan különös képet vágott, hogy nem tudtam, mit szóljak.
- S ez még csak nem is minden - mondta Joe. – Van más is. Emlékszel Krugékra? Ott tisztességes-becsületes masinák voltak: fogaskerekek, bütyköstárcsák, ékszíjak, csigák - s működtek is. Igazi gépek, annak a rendje-módja szerint, forogtak, zajt csaptak, alkatrészeket állítottak elő.
Rájuk tudtál nézni, és tudta az ember, hányadán áll. És ha elromlottak, meg tudta javítani őket. S ha bekapcsolta, mentek, ha kikapcsolta, megálltak. Joe elhallgatott.
- De itt van ez az X - mondta lassan. - Ezt nem ismerem. Lehet akármi, mert minden belül van. Csak ülök egy üveg tyúkólban, mint száz más. És csinálom, amit mondanak. Még arról se tudok, ha a gép elromlik. Csak végzem ugyanazokat a mozdulatokat... hogy a fene enné meg! Nem én kezelem azt az istenverte gépet.
Csak az alkatrésze vagyok. Mint egy emeltyű. - Rám nézett. - Érted, hogy mit mondok, Al?
- Érdekel, hogy mi a véleményem, Joe? - kérdeztem. - Mert ha érdekel, szerintem minél hamarabb kilépsz onnét, annál jobb. Miért nem mondasz fel, Joe?
- Nem - mondta halkan. - Az nem olyan egyszerű. 
Először nem értettem, aztán eszembe jutott Aggie.
Joe később elmondta, hogy ezt az egészet megpróbálta megmagyarázni neki, de nem fért a fejébe. Ez nem sokkal azután lehetett, valamelyik este, hogy nekem elmondta, hogy van ezzel az X-eléssel, s ahogy a szavaiból kivettem, valahogy így hangozhatott a beszélgetésük:
- Aggie - kezdte Joe -, sokat gondolkodtam, s azt hiszem, jobb lenne, ha hetenként nem hat, hanem csak kéteste találkoznánk.
 Tudják, milyenek a nők. Ő is mindjárt rosszra gondolt, és fölhúzta az orrát.
- Kérlek - felelte. - Kérlek, Joe, ahogy te akarod.
- Tudod, csak mert nyomja a lelkem valami. Nyomja a lelkem, meg akarok szabadulni tőle, és ezért muszáj valami mást csinálnom.
- Ha te úgy érzed, Joe, hogy otthon okosabban töltöd az estéidet - mondta Aggie -, én aztán nem állok az utadba.
- Aggie! Bár meg tudnám magyarázni. De muszáj valamit csinálnom, hogy ne mindig a gyáron járjon az eszem, így aztán kitaláltam valamit... most ezen gondolkodom. Azt hiszem, már mindent kigondoltam, de még egy kis idő kell. Igazán egész kicsi, Aggie.
 Úgy látszik, Aggie-nek tetszett, hogy Joe valamilyen találmányon töri a fejét, mondta később Joe, de mikor faggatni kezdte, Joe nem volt hajlandó felelni a kérdéseire. Ettől csak megerősödött a gyanúja. Tudják, milyenek a nők. Némelyiknek mindenről muszáj tudnia. Aggie-vel akkor kezdődött a baj, aznap este.
 Joe még nekem sem említette a találmányát, legalábbis kezdetben. De a gyárban töltött második hónapunk közepe táján kezdett megint visszatérni a jókedve. Először azt hittem, megszokta a helyet, de aztán megállapítottam, hogy valami történhetett vele. Fütyürészve szállt be a kocsiba, és munkába menet egész úton tréfált, be nem állt a szája. Este ugyanígy. Mindinkább a régi Joe lett.
 Egy este aztán minden kiderült. Joe titokzatos képet vágott - de fütyürészett, s vigyorgott, mint a fakutya. Mikor megálltunk a házuk előtt, megkérdezte:
- Al, ráérsz egy percre? Gyere be. Mutatni szeretnék valamit. Valami oltári dolgot.
Hogy milyen oltári, azt nem is hittem volna.
Bementünk hát Joe-ékhoz. A mamája vacsorával várta. Tőlem azt kérdezte:
- Al, te is benne vagy ebben az ostobaságban?
Már-már megkérdeztem, hogy miféle ostobaságban, de Joe már lenn járt a pincében, és kiabált, hogy menjek.
- Életemben ilyen ostobaságot nem hallottam - porolt Joe mamája.
 Utánamentem Joe-nak a műhelybe, amit még diákkorunkban szereltünk föl. Rengeteg szerszámunk volt, még abból a pénzből vettük, amit újságkihordással és szombati munkával kerestünk. Pompás egy műhely volt. Bár azóta, hogy a háborúból visszajöttünk, nemigen jártunk le. Így hát szinte azt sem tudtam, hova megyek. És igaz, ami igaz, nem számítottam többre, mint... nos, azt hiszem, nem is tudtam, mire számítok. Arra, amit láttam, biztos nem.
- Ide süss - mondta Joe büszkén. - Hát ehhez mit szólsz?
 Lehet, hogy van, aki szebben beszél angolul, mint én, de amit gondolok, azt meg tudom mondani. Legalábbis többnyire. De most fogalmam sem volt, mit szóljak.
 Középen, a padlón, nagy fatuskókon, egy gép állt. De micsoda gép? Majdnem egy négyzetméter, több mint egy méter magas, és olyan bonyolult, hogy bonyolultabb masinát még sosem láttam. Kerekek, fogaslécek, áttételek, bütyköstengelyek, csigák, dugattyúk, ékszíjak, tengelykapcsolók, lámpák, tárcsák, gombok, szelepek, kapcsolók - minden. Még egy fütyülő is.
 A masinának annyi alkatrésze volt, hogy akár hozzá sem kezdek a leírásához. Valóságos szerelőálom.
 Míg álltam és néztem, és azon gondolkodtam, hogy ez meg mi a fene, Joe megnyomott egy gombot a munkapadon. A gép innenső végén forgásnak indult, s lassan lendületbe jött a két nagy kerék. Egyik oldalt kinyúlt egy kar, át a túlsó oldalra, beleakadt valami pecekbe, és magával húzta. Fölvillant egy zöld lámpa, aztán egy vörös.
Joe odament, elfordított egy tárcsát, a masina egyre gyorsabban-gyorsabban járt. Olyan zajjal, hogy az egész ház beleremegett. Megszólalt a síp. A közepén valami tolattyú járt föl-alá. A gépezeten egy bőven olajozott tengely csúszott át, kibukkant az egyik végén, kétszer megfordult, és visszahúzódott. Kék lámpa villant, s egy mérőműszer számlapján a mutató a vörös vonal felé kúszott. Ilyen pokoli jószágot még sosem láttam.
- Joe! - kiáltottam. - Hát ez meg mi a fene?
 Rám nézett, és a tekintetén láttam, hogy szerinte tintakukacfejem van.
- Titok - mondta, és elvigyorodott.
- Titok?
- De mennyire! - mondta Joe. Aztán elröhögte magát.
- Nem, Al. Nem titok. De mindenkinek azt mondom. Emlékszel, arról beszélgettünk, hogy manapság minden titok. Mint az X. És ezen igazán nincs mit titkolni, mert nincs is benne semmi. Egyszerűen egy gép.
- De milyen gép, Joe?
- A fene a hülye fejedet - mondta Joe. - Egy közönséges, bonyolult öreg gép.
- Jól van, Joe - mondtam türelmesen. - Azt látom, hogy bonyolult. De mire jó?
- Hogy mire jó? Hát semmire se jó... csak működik. Egyszerűen csak működik. - Majd, mielőtt még szóhoz jutottam volna: - Mi ütött belétek, mindnyájatokba?
Beléd, a mamába, a szomszédék Herbjébe, mindnyájatokba... mind azzal jösztök: - Mire jó? - Hát semmire se jó. Gép, amelyik működik. Az én gépem. Én kezelem... és nem a gép engem, Al.
 Mikor már azt hittem, hogy kezdem érteni a dolgot, föltettem neki néhány kérdést. Nem telt sok időbe, és majdnem olyan zavarban voltam, mint annakelőtte. Most, azt hiszem, már értem... mint érzett Joe X iránt, vagyis hogy X milyen érzéseket keltett benne, s hogyan késztette arra, hogy olyan gépet készítsen, amelynek ő az ura. Azt, hogy titok, csak átejtésül mondta. De akkor még nem láttam ilyen tisztán, s mikor Joe-tól elbúcsúztam... csak állt ott, és nézte a gépet, mint egy büszke apa.
Kifelé menet Aggie-be botlottam.- Épp befelé jött.
- Al, láttad? - kérdezte kifulladva. - Mondd, ez micsoda?
- Aggie - mondtam -, azt hittem, te okos lány vagy.
Összeszűkült a szeme.
- Al, azonnal mondj el mindent!
Ez némileg fölbosszantott.
 - Titok, Aggie! Én sem mondhatok többet, mint amennyit Joe nekem elárult. Ez olyan gép, amely működik.
 Fölszegte a fejét, s ment tovább. Nos, gondoltam, úgyis jó. Kimentem, beültem a kocsiba, s végigmentem az utcán, haza.
 Mint kiderült, ez az egésznek még csak a kezdete volt. Ilyen kis városban, mint Parkside, tudják jól, mindennek híre jár. Lehet, hogy Joe mamája beszélt róla a barátnőinek, s azok elmentek megnézni. Lehet, hogy a gyárban fogott valaki szimatot. Akárhogy is, a gépnek híre ment. Egyik ember elmondta a másiknak, az megint másoknak, és így tovább, míg végül már a járókelők megnézték a házat, ha elmentek előtte. Joe egyszer csak a Parkside Courier egy riporterét találta odahaza; azért jött, hogy megnézze a gépet, s vele beszéljen.
 Nem tudom, Joe tudta-e, hogy a riporter riporter. Akkoriban annyian állítottak be hozzá, hogy tíz az egyhez le merném fogadni, nem tudta. A riporter kérdezgette, ő meg mondta, amit mindenkinek; átejtésül azt is, hogy titok, de mindjárt hozzátette:
 - Ez csak gép, amit a szabad időmben bütyköltem össze... gép, amely működik.
Aztán megpróbálta megmagyarázni, nagyon gondosan, hogy hogy is van vele.
 A riporter azonban, gondolom, nem volt kibékülve Joe válaszaival. Egy kicsit maga is hozzátett. Egy kis színt, tudják. És a lap címoldalán már az állt:

ATOMMEGHAJTÁS? TITOK! 

Ezután újdondász barátunk a lényegre tért:

 Joseph McSween, városunk lakája (Parkside Avenue 378), olyasmit rejteget a pincéjében, ami lehet, hogy leröpíti a süveget a tudomány fejéről. Egy gép az - de milyen gép? McSween nem árulja el. Mindössze annyit vall be, hogy e titokzatos gép „működik'''. E cikk írója úgy érzi, hogy az Oak Ridge-i és hanfordi fiúk jól tennék, ha ügyelnének a babérjaikra. Ne legyek William L. Laurence, ha a parkside-i Joe McSween nem atommasinát őrizget a pincéjében. Szerkentyűjével kapcsolatos magatartása nagyon is erre vall. McSween a találmányán már...

- és így tovább.

 Elég, ha ennyit mondok róla - a pali így folytatta még tizenkét bekezdésen át. Még képet is közölt Joe-ról -valahonnét a középiskolából kerítette, ahol végeztünk. Sőt, engem is megemlített - azt írta, együtt dolgoztunk az atommasinán Joe-val.
 Hogy mi történt ezután, azt már tudják. A riport volt a gyufa, amely lángra lobbantotta az erdőt. A távirati irodák már aznap este leadták a sztorit, és másnap reggel benne volt az ország valamennyi lapjában. A KISVÁROSI FÖLTALÁLÓ MEGTALÁLTA VOLNA A VILÁGMINDENSÉG KULCSÁT? - tette föl a kérdést egy New York-i lap. - SEGÍTSÉG! KIÁLT AZ ATOM - sikoltott fel egy másik. Ha valaki korábban azt merte volna állítani, hogy ebből ilyesmi kerekedik, szentül meg lettem volna győződve, hogy hülye. Aznap este, kilenctájt, fölhívott Joe.
- Al - kérdezte -, láttad?...
- Láttam. Sőt, hallottam a rádióban.
- Nekem nem volt időm meghallgatni - mondta Joe.
- Mióta a Courier megjelent, egyfolytában szól a telefon. Még a polgármester is fölhívott. Ál, én bedilizek... hogy tudott ez a pacák ilyesmit kiagyalni?
 - Joe - mondtam -, nem mindenki érti a tréfát. Nyilván azt hitte, hogy ez egy nagy sztori. 
 - Hh! - sóhajtott. - öregem! Nem győzöm magyarázni, hogy tévedés... egyre-másra hívnak a riporterek, és faggatóznak... de nem figyelnek rám. Csupa olyasmit kérdeznek, amit még nem is hallottam, és mikor mondom, hogy nem tudom, miről beszélnek, azt hiszik, szerénykedem. Várj egy picit, Al... itt a táviratkihordó gyerek. Ez a harminckettedik.
- És most mit csinálsz, Joe? - kérdeztem.
- Fogalmam sincs - mondta. - Ha egy szót szólok, tízet adnak a számba. Képtelen vagyok... Al, le kell tennem a kagylót. Megint a gyerek. Hívj fel reggel, jó?
 Ez nem is volt olyan egyszerű. Nyolc körül kétszer is megpróbáltam, de mind a kétszer foglaltat jelzett. Aztán el kellett mennem dolgozni. Az utcán, Joe-ék háza felé menet, arra gondoltam a kocsiban, hogy majd fölveszem. Micsoda ötlet! Megpróbáltam beállni a ház elé, de rengeteg kocsi állt ott, s a veranda előtt egész kis csődület. Kiszálltam és odamentem.
- Melyik lap? - kérdezte a hozzám legközelebb álló.
Láttam, a férfiak jó felének s egyik-másik nőnek is fényképezőgép lóg a nyakában. Ez igen, teljes létszámmal fölvonult a sajtó. Ezeket a nagyvárosokból küldték.
- Csak Joe haverja vagyok - mondtam a palinak. Ez szamárság volt.
- Maga Joe McSween barátja? - kurjantott lelkesen.
- Hé, fiúk!
Már körül is vettek, és százával záporoztak rám a kérdések. Hol van McSween? Hogy csinálta? Igaz-e, hogy két csöpp vízzel egy hadihajót elhajt? A főnöke valóban hárommilliót ígért-e neki huszonöt százalékos részesedésért? Mióta tud róla? Amíg bírtam, mondtam, aztán sarkon fordultam, és futva nekieredtem a kocsim felé. Beugrottam, elmentem talán a nyolcadik sarokig, ott betértem egy drugstore telefonfülkéjébe. Joe száma most is foglaltat jelzett, öt percig próbáltam. Nem volt szerencsém. Megpróbáltam még háromszor. Negyedszerre megkaptam. Joe halálos fáradtan kérdezte:
- Tessék? - Úgy hangzott, mint egy mordulás.
- Én vagyok az, Al. Megálltam a házatok előtt, de...
- Tudom. Láttam a redőny résén. Al, egész éjjel egy szemhunyást nem aludtam. Hol vagy?
Megmondtam.
- Megpróbálok odajutni - válaszolta. - Várj meg.
 Fölakasztottam a hallgatót, aztán odamentem a pulthoz, és leültem. A rádió épp egy táncdalt sugárzott, de a muzsika hirtelen elhallgatott, és megszólalt a bemondó.
- Rendkívüli jelentés a New York állambeli Parkside-ből - mondta a hang. - Míg az ország az ifjú McSween ötletességét ünnepli, aki állítólag föltalálta atomkorunk első igazi atommasináját, a parkside-i hatóságoknak tudomására jutott, hogy a hadsereg haladéktalanul vizsgálatnak szándékszik alávetni McSween készülékét. George P. Treex ezredes, a kiváló atombombaszakértő máris úton van különrepülőgépén Parkside felé. Hadsegédei követik. A...
- Hadsereg! - kiáltottam, és fölugrottam.
A csapos ásított.
- Megesik - mondta.
- Ezeknek teljesen elment az... - de elhallgattam, hogy halljam a többit.
- …Challendor-Collander-Wingle-Wanger törvény értelmében - folytatta a bemondó - a hadsereg jogosult minden olyan tudományos tevékenységet az ellenőrzése alá vonni, amelyet az ország védelme szempontjából létfontosságúnak ítél. Feltehető, hogy az ifjú McSween gépezetének fejlesztése a továbbiakban kormányprogram tárgyát fogja képezni.
- Kormányprogram... - csóváltam a fejem. Ez hihetetlen.
- Miért? Mi más lenne? - kérdezte a csapos. - Tudja, atomokkal vacakolni...
 -... a szenátus ülésén ma délelőtt - zümmögött a bemondó hangja - Burge Fulsome szenátor bejelentette, hogy javaslatot kíván beterjeszteni, amelyben egymillió dollár megszavazását kéri az ország legújabb fegyverének védelmére. Valószínű, hogy a Kongresszusban Hayden Kratcher képviselő javasolja ugyanilyen összeg megszavazását az ország biztonsági szerveinek fejlesztésére. „Mindenáron meg kell védenünk ezt a titkot" - jelentette ki ma délelőtt Kratcher a riportereknek -, s biztonságban kell tartanunk a demokrácia méhében, ahonnan származik."
- Hogy az ördög... - Elhallgattam, hogy figyelhessek.
-... mind ez ideig nem született még határozat McSween gépezetének továbbfejlesztésére. Egy magát megnevezni nem kívánó szenátor odanyilatkozott, hogy e tárgyban feltehetőleg a jövő hónapban terjesztenek törvényjavaslatot a szenátus elé, de hozzátette: „Nem kívánjuk elsietni a dolgot." A találmány hatása máris messzire gyűrűzik. Hollywoodban több filmgyár igyekszik elsőként megszerezni McSween élete megfilmesítésének jogát. New Yorkban a Stud Press kiadó jelentette be, hogy tervei közt szerepel az atomgép korai történetének megíratása és kiadása Ez az igazság! címen. E. R. Risco, Parkside polgármestere ma délelőtt közölte, hogy a városi tanácstól harminchétezer dollár megszavazását kéri, hogy abból a város szobrot emeljen Adolph McSween, az ifjú föltaláló édesatyja emlékére. Az idősb McSween az első világháborúban esett el, így a szobor katonaruhában ábrázolná őt, amint karján tartja csecsemő gyermekét. A csecsemő viszont egy életnagyságú atomot szorongatna kezében.
Töprengtem, hogy valóban itt ülök-e a drugstore-ban.
-... rádiónk - folytatta a bemondó - ma reggel többször is megpróbált nyilatkozatot kérni McSweentől, de mindössze a feltaláló édesanyjával sikerült beszélnünk. „Azt tudtam, hogy Joseph valamit bütyköl a pincében" - mondta hallgatóink számára Mrs. McSween.
Egy nő lépett be a drugstore-ba, és ült oda mellém.
- Hello, Al - mondta mély hangon. - Gyerünk innét.
Összerezzentem - kezdtek már kikészülni az idegeim.
- Joe - kérdeztem -, mi ez a maskara? – Ránéztem széles karimájú, virágos kalapjára, ruhájára, prémgalléros kabátjára. - Hát ezt hol szerezted?
- Anyám ruháját vettem föl, s a hátsó ajtón átmentem Herbékhez, a szomszédba - magyarázta Joe. – Onnét már az első ajtón jöttem ki. Gondolom, azt hitték, hogy Herb édesanyja vagyok. Mondom, gyerünk innét.
 Már épp fizetni akartam, de eszembe jutott, hogy nem ittam semmit. Kimentünk, beszálltunk a kocsiba; alighogy elindultam, észrevettem, hogy egy lány tart felénk az úton.
- Megálljunk csak, Joe - mondtam. - Nem Aggie az ott?
- De - mondta Joe, s már ugrott is ki a kocsiból, és futott feléje, mint a nyúl. Én lassan követtem, mert hátha némi magyarázatra lesz szükség.
 Hát volt is. Aggie egy vállrándítással lerázta Joe-t, és ment tovább. Joe meg csak bámult, aztán utánaeredt, és megpróbálta elkapni a karját.
- Aggie, mindent megmagyarázok, csak egy kis időt adj rá - mondta.
Aggie megfordult és pofon ütötte.
- Aggie, kérlek...
- Kérlek! - mondta Aggie. - Szép dolog, Joe McSween így elbánni velem!
- Elbánni?
- Persze. Hogy ennyi ideig dolgozol egy atomgépen, és nekem még csak meg sem mondod, hogy mi az! El se tudtam....
- Aggie, ez nem...
- Joe McSween, undok, aljas fráter vagy...
Kezdtek összeverődni körülöttünk az emberek. Végül is nem mindennapos látvány egy női ruhába öltözött férfi, aki a nyílt utcán egy lánnyal Veszekszik. És az is ritkaság, hogy egy lány úgy kiabáljon, mint Aggie.
 Joe csak állt, és hallgatta. Aztán rádöbbent, hogy semmi értelme. De valaki már fölismerte, és elkiáltotta magát.
- Ez Joe McSween! Az atom-pali!
 Erre Joe-val a nyakunk közé szedtük a lábunkat, a kocsiba menekültünk, és uzsgyi, el, amilyen gyorsan csak tudtunk. Visszanéztem, de Aggie egy pillantás nem sok, annyit sem vetett utánunk.
 Én vezettem, Joe meg csak ült ott. Egy idő múltán levette a virágos kalapot, lehúzta a cipzárat, és kibújt a ruhából, és mindkettőt hátradobta a hátsó ülésre. Most gatyában ült mellettem. - Tudod, Al - szólalt meg egy idő múlva -, ha valóban atommasinát találtam volna föl, most a kutya sem hinné el.
 - Mhm - mondtam. Bár nem volt, amit én már el ne hittem volna. Áthajtottam Cedar Hillbe, Parkside-től mintegy tizenöt mérföldnyire, s megálltam a kisváros vegyeskereskedése előtt. Joe vett egy overallt. Még szerencse, hogy magával hozta a pénztárcáját. De szólni nem szólt semmit, csak ült mellettem behunyt szemmel.
 Mikor már vagy harmincöt mérföldnyire jártunk, Joe megszólalt:
- Al, azt hiszem, még egy próbát teszek. Állj meg az' első garázsnál. - Megálltunk, Joe bement, fölhívta a Parkside Courier-t, és a szerkesztőt kérte. Kapcsolták.
- Itt Joe McSween - mondta. Aztán megnyúlt a képe.
Elfordult a telefontól és rám nézett. - Lecsapta - mondta. - Nem hitte el, hogy én vagyok az. Azt mondta, tegyem bolonddá az öreganyámat.
- Uramisten! Megpróbálod megint?
- Nem. Gyerünk vissza. És most majd teszek róla, hogy meghallgassanak!
 Mikor a garázsból kijöttünk, odajött hozzánk egy benzinkutas srác.
- Mr. McSween, kaphatnák egy autogramot? - kérdezte.
- Nem. Nem kaphatsz - mordult rá Joe. - Menj a fenébe.
 Még soha nem hallottam, hogy Joe egy gyerekkel gorombáskodott volna. Hát ezt jól megcsináltátok, gondoltam magamban. Lassan hajtottunk visszafelé, s Joe egész úton csak egyszer nyitotta ki a száját:
- Csak azt tudnám, miért kellett Aggie-nek így viselkednie?
  Talán tíz, fél tizenegy lehetett, mikor a parkside-i drugstore-ból elindultunk, s az órám már majdnem kettőt mutatott, mikor a Parkside Avenue-ra befordultam. Kíváncsi voltam, mi lesz most. Nem kellett soká kíváncsiskodnom.
 Már messziről láttam, hogy az utcánkban valami nincsen rendben. Először azt hittem, még mindig ott a csődület Joe-ék háza körül, de tévedtem. Ha tudom, mi az, megfordulok, hanyatt-homlok menekülök, és meg sem állok, míg száz mérföldnyire nem járok a várostól. De nem tudtam, így hát továbbmentünk, s már egész közel voltunk, mire észrevettük, hogy elzárták az utcát, sorompót és úttorlaszt emeltek. A sorompóra meg kitettek egy táblát. Nem hittünk a szemünknek: 

KATONAI TERÜLET - TILOS A BELÉPÉS.

 Egy pisztollyal, gumibottal fölfegyverzett Military Police őrmester lépett a kocsihoz.
- Mit akarnak itt?
- Itt lakom - mondta Joe. - Mi van itt?
- Hogy hívják? - kérdezte az M. P. Egy darab papírt húzott ki a zsebéből.
- McSween. Ez meg itt Al Niles.
 Az M. P. szúrósan meredt Joe-ra, aztán rám is vetett egy futó pillantást.
- Gyerünk a papírjaikkal. Igazolják magukat. Mindketten.
 Elővettük a tárcánkat, és megmutattuk neki a jogsinkat, - a fényképes obsit-levelünket és a gyári belépőnket.
- Hm - mondta. Aztán egy darabig megint a névsort tanulmányozta, majd ránk mordult: - Jó. Nyomás befelé, McSween. Maga is, Niles. Az ezredes beszélni akar magukkal.
 Még azt se hagyta, hogy a kocsit beállítsuk, így hát kiszálltunk és besétáltunk.
- Al, mi ez az egész? - kérdezte Joe. - Mondd, igazán Parkside-ben vagyunk?
 Nem válaszoltam... nem értem rá, mert azt néztem, hogy mi folyik Joe-ék háza előtt. Három nagy katonai teherautó állt ott, s a házat tábori csendőrök vették körül. Látszott, hogy komolyan veszik a dolgukat. Egyikük épp egy táblát szögezett ki a verandára: SZIGORÚAN TITKOS TERÜLET. Egy másik meg, mikor látta, hogy jövünk, odalépett hozzánk.
- Igazolvány! - vicsorított ránk.
 Előszedtük ugyanazt, amit az elsőnek is megmutattunk, elvette, és bement velük Joe-ék házába. Vagy két perc múlva előkerült.
- Treex ezredes parancsa, hogy maguk egyelőre bemehetnek - mondta. - Menjenek le a pincébe, és ott várjanak. Körülbelül egy óra múlva fogadja magukat.
- Mi ez itt? - kérdezte Joe. - Miféle ezredes?
- George P. Treex ezredes, vizsgálótiszt. Nyomás, befelé! És a folyosón vigyázzanak, nehogy zajt csapjanak. Az ezredes nagyon el van foglalva.
- Gumit rágni szabad? - kérdeztem.
- Ide figyeljen - mondta az M. P. -, ez komoly dolog, így hát bementünk a házba. Az utcai szoba ajtaja be volt zárva, körbekerültünk a folyosón, a pinceajtóhoz, s lementünk - már csak a pinceajtóban kellett igazolnunk magunkat egy újabb zsandárnak. Lefelé menet a lépcsőn, úgy félúton, Joe megfordult, mintha hirtelen eszébe jutott volna valami.
- Te - mondta, és elkapta a karomat -, mit gondolsz mit csináltak ezek a mamával?
- A szentjit! - mondtam. Megfordultunk, fölrohantunk a lépcsőn, és megdöngettük az ajtót. A zsandár kinyitotta.
- Hallja, hol az anyám?... - kezdte Joe.
Az M. P. nem zavartatta magát.
 - Az ezredes helyesebbnek vélte, ha elköltözik, míg ő a vizsgálatot le nem folytatja - mondta. - Mrs. McSween a Parkside Hotelben tartózkodik... természetesen államköltségen.
- Igazán kedves az államtól - mondta Joe.
- Egyéb óhaj? - kérdezte az M. P.
- Van. Hívja fel a Courier-t, és mondja meg nekik, hogy küldjenek ki egy épeszű riportert. Olyat, aki érti a közönséges angolt.
- Sajnálom - intett a tábori csendőr. - Az ezredes nem engedélyezi újságírók belépését.
 Joe rámeredt, megrázta a fejét, aztán rám nézett. Én meg rá. Aztán megfordultunk, és leballagtunk.
 A pincében égett minden lámpa, s még egynéhányat fölszereltek. Világosabb volt, mint kint fényes nappal. Joe masinája ott pihent középen, a padlón, és hallgatott - mintha arra várt volna, hogy történik vele valami. Fölültünk a munkapadra, és azt az átkozott jószágot bámultuk. Szép kis slamasztikába kerültünk miattad, gondoltam. Ó, micsoda slamasztikába.
 - Al - mondta Joe -, mit gondolsz, ezekkel hogy boldogulok?
 - Kereken meg kell mondanod nekik. Újra. Mást nem tehetsz. Kereken meg kell mondanod az ezredesnek.
- Tudod, hogy milyenek az ezredesek - morogta Joe.
- Háát... - mondtam.
 Hogy ez az ezredes milyen, azt perc múlva már tudtuk. A lépcsőfeljáró tetején elüvöltötte magát egy hang:
- Hé, maguk ott lenn!
 Aztán egy-két másodperc csönd, majd nehéz léptek a lépcsőn. S akkor megpillantottuk George P. Treex ezredest.
 Hát igen, belevaló fickó. Mint egy csúcsán behavazott hegy, csak épp három álla volt. A mellén négy sor kitüntetés, szalag, istennyila, még lövészbojt is. Joe is, én is leugrottunk a padról. Megismerjük mi a pléhgallért, ha látjuk.
Az ezredes hozzám fordult.
- Örvendek, Mr. McSween - mondta.
- A McSween az ő - mutattam Joe-ra. Az ezredes ettől kezdve észre sem vett. Sietősen kezet fogott Joe-val, mintha valamin hamar túl akarna esni. Aztán hátrább lépett, és körülnézett a pincében, amolyan szobarend ellenőrző pillantással.
- Ezredes úr - kezdett rá Joe -, mindenekelőtt szeretném közölni, hogy ez az egész...
 Az ezredes ügyet sem vetett rá. A polcot nézte a pad fölött.
- Ezt a polcot itt portalanítani kell - jelentette ki.
- A poros polc az éberség hiányára vall.
Joe-nak kiguvadt a szeme.
- Egen - mondtam. - A gyárban is folyton törülgetéssel ölik az embert.
Az ezredes nem vette tudomásul, hogy élek.
- Nos, Mr. McSween - mondta -, hol vannak a följegyzései? A vizsgálat megköveteli, hogy áttanulmányozzam őket. Lenne szíves átnyújtani?
- Följegyzéseim? - csodálkozott Joe. - Nekem nincsenek...
- Mr. McSween, semmitől nem kell tartania – mondta az ezredes. - A vezérkar főnöke a miniszter utasítása alapján személyesen hatalmazott fel a vizsgálat lefolytatására. Megtettük a szükséges biztonsági intézkedéseket. Semmi ki nem szivárog. Nyugodtan átadhatja az írásait.
- Ezredes úr - mondta Joe. - Én azt sem bánom, ha maga Isaac Newton szelleme hatalmazta meg.
 Nagyon fura képet vágott, még sose láttam, hogy ilyet vágott volna.
- Nagyon kérem, Mr. McSween! Rengeteg az elintéznivalóm... Most tanulmányozzuk a lehetőségét, hogy radarhálóval vegyük körül a házat; ezenkívül... szóval nagyon-nagyon el vagyok foglalva, érti? Nos, lesz szíves a jegyzeteit?
- Nem - mondta Joe. - Egyszerűen, mert...
 Az ezredes tokája megreszketett, mielőtt közbeszólt volna.
- Szóval, megtagadja, McSween? Dacol a felszólításommal?
- Frászt dacolok. Mindössze közlöm, hogy nincsenek feljegyzéseim. Azonkívül mást is szeretnék közölni. Mégpedig azt, hogy...
- Mit mond? - Treex ezredes arcáról lerítt a hitetlenkedés. - Hogy nincsenek följegyzései? Tervrajzai?
- Azt. Nincsenek tervrajzaim. Egy szál sem.
- Nem értem. Erre aztán nem számítottam. Mr. McSween - mondta az ezredes, és kurtán, katonásan fölnevetett. - Sajnos, nem áll módomban tréfálkozásra pazarolni az időmet. A vezérkar főnöke várja a jelentésemet. Akkor talán volna szíves bemutatni a gépét, jó? Épp csak hogy valami hozzávetőleges képem legyen.
Joe a padhoz lépett.
- Jó - mondta. - Szóval, azt akarja, hogy bemutassam? Bemutatom. Akkor talán elhiszi, hogy az egész...
 Bekapcsolta, s szavai belevesztek a nagy csattanással működni kezdő gép eszeveszett zajába. Csapkodtak a hevederek, csikorogtak a kerekek és fogaskerekek, villogtak a lámpák, a kar kinyúlt, beleakadt a pecekbe - s az egész zakatolt, mint az ördög. Ennél különbül még egy jóravaló atommasina sem zakatolhat, gondoltam magamban.
 A gép nagy hatást tett az ezredesre, azt rögtön látni lehetett.
- A kapacitása? - üvöltötte túl a zajt.
- Miféle kapacitása, ezredes úr? - üvöltött vissza Joe.
- Mennyit termel? - kiáltotta torkaszakadtából az ezredes.
- Semennyit! - kiabált Joe. - Ez nem termel semmit!
Az ezredes nem hallotta, s intett, hogy kapcsolja ki.
- Mondom, hogy nem termel semmit - szögezte le Joe, miután elült a zaj. - Ez nem az, aminek tartja, ezredes úr. Ez csak gép... közönséges gép, amit mulatságból bütyköltem össze. Működik, és kész. Az ezredes vállat vont, s odament a lépcsőhöz.
- Stoughton őrnagy! - kiáltott fel. - Brown őrnagy! Weinberg hadnagy! Borst hadnagy! English őrmester!
 Mind lerobogtak, s felsorakoztak, mint az ólomkatonák.
- Parancs, ezredes úr! - jelentkezett az egyik tejfelesképű hadnagyocska.
- Mennyire becsülik ennek a kapacitását? – kérdezte az ezredes.
 A hadnagy előhúzott a zsebéből valami lázmérőforma izét, s a csúcsával megcélozta a masinát.
- Körülbelül negyven - mondta végül. A többi tiszt mind ceruzát vett elő, s mind följegyezte az adatot a blokkjára.
Az ezredes bólintott.
- Ez többé-kevésbé megfelel, Mr. McSween?
- Negyven micsoda? - kérdezte Joe.
- Mr. McSween - mondta az ezredes -, nagyon kérem, viselkedjék komolyan. Én...
- Pofa be! - vörösödött el hirtelen Joe képe, s hallottam, hogy zihálni kezd. - Mióta lejött, mást se teszek, csak próbálom megmagyarázni, de nem hagy! Hát komoly leszek, jól van. Én... - Fölkapott a padról egy csavarkulcsot, s mint egy buzogányt, magasra emelte. A tisztek kezében megállt a ceruza.
- Majd én megmutatom maguknak! - kiabált Joe.
- Majd én megmutatom maguknak ezt az átkozott atommasinát!
 S mielőtt bárki is fölfogta volna, mi történik, odaugrott a géphez, fölemelte a csavarkulcsot, és lesújtott vele. A műszertáblát verte szét először, aztán szakadt ott ékszíj, tört kerék, fogaskerék, minden...
Az ezredes hamar úrrá lett a meglepetésén. Cselekedett... vagyis hogy cselekedtek helyette az emberei. Három Joe-ra vetette rá magát, kettő meg rám. Valaki elüvöltötte magát:
- Hazaárulás! - Mindenki üvöltözött, kiabált, szörnyű zűrzavar volt, Joe azt sikoltotta, ahogy a torkán kifért: - Semmi közük hozzá! Ez az én gépem, akkor verem szét, amikor kedvem tartja! Hagyjanak! Megőrültek? Ez nem atommasina!
 Végül mégiscsak sikerült fölhurcolniuk. Én is vele mentem, ketten segítettek. Aztán idehoztak minket Joe szobájába, s ránk zárták az ajtót.

 Most már Joe is megnyugodott. Mondom, az egészet töviről hegyire megbeszéltük, s én most le is írtam. Lehet, hogy egy s más részletet kihagytam, de azt hiszem, a lényeg benne van.
 Joe szerint az egész azért történt, mert az emberek mindig, mindenben olyasmit keresnek, ami nincs. Azt talán nem kellett volna mondania, hogy titok, de hát ami igaz, azt soha, senki nem hiszi el. Neki se hitték.
 - Van, aki az istennek el nem fogadna valamit annak, ami - mondta az előbb Joe. - Én igazán nem akartam ekkora fölhajtást. Egyszerűen csak összebütyköltem egy gépet, hogy kiverjem a fejemből a gyárat, most meg elveszik tőlem. Majd tudósokat hozatnak, és kiderítik az igazságot. Mindegy. Úgyis azt mondják, hogy én csaptam be őket. Várj csak, majd meglátod.
 Pedig Joe már nincs is elkeseredve... csak gondolkodik, azt mondja. És hogy az egészben csak egyvalamit sajnál: hogy annak a srácnak a benzinkútnál nem adott autogramot.
 Szóval hát így állunk. Bezártak minket Joe-val a szobába, ők meg törik magukat, hogy kijavítsák lenn a gépet, mert még mindig azt hiszik, hogy atommasina, s egy percig sem vagyunk biztosak benne, hogy valaha is rájönnek, hogy nem az. Persze lehet, hogy az egész vizsgálat jól végződik. Mi ketten Joe-val kimászunk a szarból, Joe meg Aggie megint összekerül, Joe mamája hazajön a szállodából, ahova államköltségen zsuppolták, mind a ketten kilépünk a Turnbull gyárból, és visszamegyünk Krughoz. Mondom, lehet. De nem biztos. Azt sem tudom, fiú vagyok vagy lány, s fogalmam sincs, mi vár még ránk.