Ren the Unclean - Jéghideg

- Mester, fázom! 
A fiatal tanonc bátortalan hangja szinte teljesen elveszett a bugyogásban. A minden ízlést mellőzően, ám praktikusan berendezett szoba másik végében egy kámzsás alak görnyedt az asztal mellett. Előtte nyitott könyv, félig üres tintásüveg, egy köteg papír, kezében írótoll. Tőle balra, egy másik asztalon, különböző formájú lombikok, állványokon, némelyik üvegcsövekkel a többihez kapcsolva. Rejtélyes eredetű folyadék forrt az egyikben, apró, mozdulatlan lángnyelv felett. 

A kámzsás keze félúton abbahagyta a mozdulatot, mellyel a tollat a tintába akarta mártani. A tanonc lélegzete kihagyott, gyomra görcsbe rándult. 
- A munkáddal foglalkozz! - Halk, mégis erőteljes hang. Parancsoláshoz szokott. 
- De Mester, már alig mozog a kezem! 
Az időközben folytatott mozdulat újra félbeszakadt, a toll visszahullt a tintásüvegbe. A kámzsás kiegyenesedett, majd megfordulva az ablak előtti íróállványnál álló fiatalemberre nézett. Az mozdulatlanul állt. Kezei az előbb még egymást dörzsölgették, de a metsző pillantás hatására ezzel is felhagyott. 
- Azt hittem, már megtanítottalak rá, hogyan koncentráld tested energiáit a szükséges helyekre! 
- Igen, Mester. - válaszolt a tanonc feszengve. 
- Akkor mi a baj? 
- Télközép van. Odakinn méteres hó áll, és még délben is fagy. Ennyire hidegben még nem kellett másolnom. - Dac érződött a hangjából, mely azonban a Mester tekintetének hatására lassan szánalmasan panaszkodóvá vált. Szinte hallani sem lehetett a következő kérdést. 
- Miért nem lehet begyújtani? - mutatott a szoba hosszabbik falánál levő kandallóra. 
- Mert nincs hozzá elég hideg. - mondta a másik, rövid szünet után. 
- De Mester… - A tiltakozás halk nyikkanással halt el. A kámzsás tekintete végig fagyos maradt ugyan, mégis, mintha a düh emléke felhőzte volna be. Aztán az érzés elmúlt, a tekintet újra közönyös lett. 
- Ugyan a következő leckéd ideje csak holnap jön el, mégis úgy érzem, ma is szükséges beiktatnom egyet. Figyelj hát jól! 
A Mester egyetlen intésére kialudt a láng a lombik alatt, és árnyékfátyol került az ablak elé. A szobában teljes lett a sötétség. Csupán a tanonc kapkodó légzése hallatszott, és a lassan alább hagyó bugyogás… 
Egy apró fénypont jelent meg a szoba közepén. Lassan tágult. Tágulása során először még meghatározhatatlan színe fokozatosan felismerhetővé vált. Sötétzöld és aranysárga, és valami más is, de az csak kisebb foltokban. Aztán a kép tiszta lett. 
Lángoló nap alatt parasztok kaszáltak a búzamezőn. Testükön izzadtság csillogott, izmaik harmonikusan mozdultak a kasza minden lendülésére. Mögöttük asszonyok és lányok hajlongtak, a levágott búzát kötegekbe gyűjtve. Dal szállt az ajkakról, a munka ritmusára. 
- Nyár van. - a Mester hangja a semmiből szólt. Nyugodtan, érzelemmentesen. - Magasan halad a Nap. Az emberek izzadnak, és a hőség miatt panaszkodnak. Elfelejtették már az előző telet. 
A kép hirtelen meglódult. Számolatlanul peregtek a napok, szédítő sebességgel változott a látomás. Elmosódott foltok látszottak csupán, és amikor újra kitisztultak, egy városi utcát mutattak. Széles utca volt, mindkét oldalán évszázados tölgyek sorával. A fák már rozsdaszínre cserélték zöld lombjukat, és az utcát is rozsdaszín levelek tarkították. Úti ruhába öltözött férfi haladt az egyik irányba, megfontoltan, méltóságteljesen. Oldalán kard és tőr, nyakában ezüst medál: címere. 

Hirtelen felkavarodtak az utcán fekvő levelek, ahogy egy erősebb fuvallat áramlott végig az utca hosszában. A férfi megborzongott, és gyorsított léptei ritmusán. 
- Őszbe fordult a nyár. Enyhe szellők fújdogálnak, az emberek mégis azt mondják, hideg van. Ők még a nyárra emlékeznek. 
A férfi egy fogadóba tért be, ahol négy társa már várta. 
Az kép újból meglódult. A társaság - harcosok, egy pap, és egy varázsló - északra indult. Messze északra. A napok egyre rövidebbek lettek, az éjszakák egyre hidegebbek. Lassan minden éjjel folyamatosan táplálták a tüzet, hogy ne fázzanak. Leesett az első hó, majd a második is, és aztán már az volt a ritkább, hogy nem esett. A társaság poggyászának nagy részét a tűzifa tette ki. 
- A tél. Azt mondják, hideg. Már rég nem a nyárra emlékeznek, csupán az előző napra. Úgy tűnik, az még melegebb volt. A tűzifa sem segít sokat: oly kevés meleget ad, hogy szegényes ételük megfőzésére is alig alkalmas. 
A csapat tovább haladt. Egy városban két hetet várakoztak, mert a varázsló megbetegedett, és bele is halhatott volna az út folytatásába. Végül azonban csak mentek tovább. A civilizált vidékeket is elhagyták már. Méteresnél is mélyebb havon vágták át magukat, hágókban feszültek neki a felháborodottan süvítő szélnek, mely megpróbálta visszatolni őket a jégtől síkos talajon. 

Más már rég felhagyott volna az úttal, és megvárta volna a tavaszt. Ők azonban makacsul mentek tovább. Küldetésük volt. Elhatározásuk tüze nem hagyta megfagyni őket. 
Végül egy hatalmas barlanghoz értek. A pap imádkozott, a varázsló a védő varázslatokat mormolta, a harcosok fegyverzetüket ellenőrizték. 
Ekkor csapott le rájuk a sárkány. Hófehér alakja alig látszott: beleolvadt a lehelete által keltett fergetegbe. 
- Jéghideg az a lehelet. Közönséges ember azonnal megfagy tőle. Mégsem ez a leghidegebb. 
Egy pillanatra minden elsötétedett előttük, de túlélték az első rohamot. A varázsló tűzgolyót idézett, a pap istene villámait hívta a fellegekből, a harcosok megfeszítették íjaikat. A sérült sárkány azonban hirtelen visszafordult. Előbb a papot ragadta el, majd az egyik harcost is. Mindkettőjüket a közeli szakadék éles jégcsipkéire hajította. Harmadszor azonban már nem tudott felszállni. Szárnyai megtépázva, bal szemében három nyílvessző, mellkasa egy hatalmas kard csapásától vérzik. Fejéért végül még egy harcos fizetett halálával. 
A sérült harcos és a varázsló kihozták a barlangból a tégelyt, amit kerestek. Még két könyv és egy íj volt náluk a mérhetetlen kincsből. Mielőtt elindultak, még eltemették társaikat. 
- Gyász. Ahogy ott állsz azok sírja felett, akik tegnap még veled együtt nevettek, és könnyebbé tették szívedet. A szív hidege. De ez még mindig nem a leghidegebb. 
A hátasok nélkül - a sárkány lehelete azonnal megfagyasztotta mind a hatot - hosszabb volt a visszaút. Lassította őket a harcos sérülése is, mely komolyabbnak bizonyult, mint ahogy elsőre tűnt. Haladásuk eleinte még viszonylag gyors volt, később már - élelmük fogytával - csupán szánalmas vánszorgás. 

A harcos végül feladta. 
- Kétségbeesés. Tudod, hogy nem segíthetsz. Tehetetlenül nézed, ahogy társad, akinek testéből lassan szivárog az élet, lefekszik az ösvény mellé, és gyenge hangon könyörög, hogy hagyd ott meghalni. És te, aki nem vagy képes megadni neki a végső kegyelmet, mert gyenge kezedben megremeg a tőr, végül felállsz és otthagyod. A lélek hidege ez. És még mindig nem a leghidegebb. 
A varázsló tovább küszködik. Teste gyengül, ahogy átjárja a hideg. Konok elszántsággal küzd tovább, bár tudja, hogy soha nem ér haza. Már csupán a küldetés hajtja. Hogy társai áldozata ne legyen hiábavaló. 
És végül hazaért. 

Ám túl sokáig tartott az út. Az, akinek a tégelyben levő elixírre lett volna szüksége, már halott. Testét lassan szétmarta a méreg, melyet a papok legerősebb mágiája sem tudott teljesen megfékezni. 
- Üresség. A semmi hidege. Amikor nem érzel semmit, csak a hiányt a lelkedben. Hogy valaha volt ott valami, ami többé már nincs, és soha nem hozhatod vissza. Ez azonban még mindig nem a leghidegebb. 
A varázslóban új elhatározás született. Zarándokútra indult. Keresni kezdte azt, aki vissza tudja neki adni a társait, életre tudja kelteni őket. Évek teltek, évek múltak, míg végül, két óceánon túl, eljutott egy kolostorba. Itt azt mondták neki, hogy fel tudják támasztani a társait, de kell hozzá a lelkük vagy a testük. 

Így a varázsló felkészült a veszélyes utazásra. Nem északra készült, mert társai teste már az enyészeté volt. Egy sokkal veszélyesebb út állt előtte: a túlvilágot kellett megjárnia. 
Amikor úgy érezte, készen áll, a kolostor apátjához járult, és a segítségét kérte. 
Négyszer járta meg a túlvilágot. Négy lelket hozott vissza. Útja egyre hosszabb volt, egyre fárasztóbb. Egyre őrjítőbb. 
- A halál hidege. Tudod, hogy még nem vagy halott, de érzed. Nem a tested járja át, nem is a lelked, nem is a szíved: mindet egyszerre. És valamit még. Máig sem tudom, mi lehet az, de ennél hidegebb nem létezik. 
Végül a varázsló megőrült. 
A szerzetesek ugyan meg tudták gyógyítani, emlékeit azonban nem vehették el. Végül nem bírta kivárni társai feltámadását: elment. 
Újabb zarándokútra indult. Most nem a gyógyulást hajszolta. A felejtést kereste. Emlékei azonban nem engedték. Vasmarokkal szorították lelkét, és a sötét utak felé taszították. Végül rábukkant egy rituáléra, melytől a felejtést remélte. Csalatkoznia kellett azonban: a szertartás nem az emlékeket volt képes elvenni, hanem az érzéseket. 

Aztán elérkezett az éjszaka, amikor a túlvilág az élőkével érintkezik, és a varázsló, végső kétségbeesésében - már bármilyen megoldást elfogadott volna, csak az emlékek fájdalma múljon -, elvégezte a rituálét. Egy régi romváros legsötétebb kazamatáiban, egy elfeledett vallás legszentebb áldozókésével kivágta saját szívét. 
Ott állt, a sötét boltívek alatt, jéggé fagyott szívét két kezében tartva. És bár boldog soha többé nem lehetett, de már nem érezte az emlékek fájdalmát… 
A kép halványulni kezdett. A szoba lassan újra sötétbe borult. 
Azaz csak majdnem. Mert a kép magjában megmaradt valami enyhe, kékes derengés. Végül, amikor a kép teljesen eltűnt, láthatóvá vált a forrása is. 
A kámzsás állt ott, jéggé fagyott szívét két kezében tartva…