Redguy - Idegen közöttünk

- ….könnycseppek. Nyomtalanul hullanak alá. Eltűnnek az odalent tomboló örvényben, semmivé válnak, ahogy lassan kiégünk mi is. Mindannyian. Minden csalódás után meghalunk egy kicsit. Persze, neked könnyebb dolgod van, mint nekem, de hát nem lehet mindenkinek kilenc élete! Gondolom, ezt megérted. Persze, ha minden életed folyamán emlékszel az összes előzőre, szart sem ér az egész. Neked sem lehet fenékig tejfel a dolog, mi? Ehh, sebaj, most egyél még egy kis kaviárt, francba a holnappal! Ki tudja, tán ma töltjük az utolsó napunkat a Földön, kár lenne megtagadni magunktól az ilyesmit… 

Leblanc még egy kanálnyi belugát csapott a kóbor macska elé, majd szórakozottan lepillantott a Hotel Flamingo tetejéről. Maga sem tudta, hogy került ide. Csak beszállt a liftbe, a legfelső emeletre vitette magát, és mire észrevette volna, már a tető peremén egyensúlyozva bámult a mélységbe. 
Dolga pedig lett volna elég odalent. Megannyi kártyaasztal, rulettkerék várta, zsetonhegyek és annyi, de annyi pénz, minden éjszaka, amennyinek a puszta látványa elegendő lett volna, hogy közönséges halandók beleszédüljenek. A fél világ kaszinóiból kitiltották volna, ha akárcsak a gyanú árnyéka vetődik rá, de sosem tette meg ezt a szívességet a zord biztonságiaknak, és a simaszavú krupiéknak. Sosem csalt. Játszott. És nyert. Mindig. 
A kezdeti varázs azonban hamar tovatűnt, de a pályafutása alatt szerzett ellenségek megmaradtak. A csúcson csak egyvalaki fér el, szűkös ott a hely. Ott volt most is. Nem szédült. 
Las Vegas fényei alatta villództak, de az utca hangjai már nem jutottak fel az ötven emelet magasába. Vakmerően átmászott a korláton, és lábát a mélységbe lógatta. A macska félelem nélkül követte, és óvatosan körbeszaglászta a cirill betűs, fém kaviárosdobozt. 

- Ne is zavartasd magad, parancsolj! - tolta elé Leblanc az ezerdollárnyi kaviárt. Maga szivarra gyújtott, és figyelte, ahogy a parázs szupernóvaként lobban fel szemei előtt. 
Tudta, mostanra bezárult körülötte a kör, Vegasból nem jut ki többé soha. Nem akarta, hogy egy koszos mellékutca szemeteskonténerében leljenek rá golyószaggatta testére. Nem zavarta, ami alatta van, már csak az érdekelte, hogyha elszánja magát a végső lépésre, vajon milyen gondolat suhan át a fején utoljára? 
Nem gondolhatta végig. Acélajtó csikorgott, bőrtalpú cipők koppantak mögötte. A macska messzire ugrott mellőle, lába nyomán fekete gyöngyökként szóródtak a mélybe a beluga szemcséi. 
Leblanc mérsékelt érdeklődéssel fordult meg. Öt tagbaszakadt férfi lépett elő a szellőzőkürtők és kémények árnyékai közül. A négy szélső alak láthatólag hátrább ált meg, kezükben mattfeketére krómozott mini-géppisztolyok csillantak. Közöttük, előttük, csípőre tett kézzel magasodott vezetőjük. Fegyvertelen volt, csak tökéletes fogai villantak elő, amikor féloldalas mosolyra húzta arcát. Leblanc lemondóan felsóhajtott, amikor ráismert, majd lassan átemelte lábát az acélkorláton. 
- Miért is ugranál, amigo? - kérdezte a jövevény. 
- Tudod, Giugaro, jobban szeretem a tiszta munkát. Nem szívesen tenném ki magam annak, hogy elevenen kerüljek a kezedbe, ugye megérted? Még az utolsó vacsoravendégemet is elriasztottad, te meg a gorilláid, így hát most már… 
- Ugyan, Leblanc, amilyen szerencsés fattyú vagy, biztosan egy kamionrakomány pehelypaplanra esnél, ezt meg nem kockáztatnám meg! Hiszen te vagy az első, aki sikeresen fosztotta ki a Család összes házát, és ráadásul csalás nélkül. Mondd, megszoríthatom azt a kezet, amely ilyen szerencsésen forgatja a kártyát? 
- Inkább ne! - jegyzete meg a játékos, közben rezignáltan vizsgálta tenyerét. - Az a kéz sok minden mást is csinált. 
Giugaro oldala mellé ejtette bőrkesztyűs kezét, arcáról lefagyott a mosoly. 
- Így is jó. Ez esetben is van egy ajánlatom. Esélyt kaphatsz egy utolsó játszmára, és ha megnyered, szabadon távozhatsz. Vegasba többé nem teheted a lábadat, de ez gondolom egyértelmű… 
Leblanc egy lépést sem hátrált el a tető peremétől, de tartása lazult kissé. Giugaro is játékos valahol, ha cinkeli is a lapokat. Talán… talán, érdemes megbízni benne, végül is, mit veszíthet? 
- Megfontolom. Milyen játékra gondoltál? 
Giugaro egyik testőre felé nyújtotta kezét, anélkül, hogy akárcsak futólag hátrapillantott volna. A hústorony egy ódivatú, de szép állapotú Coltot adott át neki, csővel előre. Giugaro lecsapta a csövet, és Leblanc felé mutatta a tárat. 
- Üres. 
- Így van, de nemsokára lesz benne egy golyó. 
- Orosz rulett? 
- Így van. 
- Ki garantálja, hogy futni hagysz, ha sikerül? 
- Senki. - vonta meg a vállát a végrehajtó. - Be kell érned a szavammal. 
- Tudod, hogy mit tartok rólad. 
- Van választásod? A hatlövetű, az ugrás, vagy a fiaim Ingramjai. Válassz! 
Leblanc eltöprengett. Öt az egyhez. Jó számok. 
- Add a mordályt, és mondd a feltételeket. 
- Rendben, látom, hallgatsz az okos szóra. - széles vigyor kúszott Giugaro képére, vért érző cápáéhoz hasonló. - Öt menet van, minden egyes alkalommal eggyel több golyó lesz a revolverben. A végére is marad egy üres hely, esélyed tehát akkor is akad. Az egészet videóra vesszük, így lesz esélyed bizonyítani a megbízóimnak, hogy mindvégig becsülettel játszottál. Ha meg vesztesz… nos, akkor megspórolod nekünk a nyomeltüntetést. Öngyilkosság, ügy lezárva. Ha ellenben végigcsinálod, elég, ha visszaszolgáltatod a pénzt és futhatsz. A mutatványodról készült felvétellel letudtad azt a kis kellemetlenséget, amit a megbízóimnak okoztál. Áll az alku? 
Leblanc gunyoros fintort vágott. 
- Persze. Az én helyzetemben az utolsó fogpiszkálóba is kapaszkodni illik, nemde? 
- Jól látod a helyzetet. Ne is húzd az időt, kezdd! 
Giugaro egyik emberének kezében surrogni kezdett a videokamera, főnökük pedig egy lőszert csúsztatott a ’44-es tárába. 
- Ha esetleg valami hamis gondolatod lenne, amigo, verd ki a fejedből! Négy fegyver céloz rád, tehát ha csak egyetlen pillanatig fordítod felém a mordályt, garantálom, hogy nem lesz időd meghúzni a ravaszt. Amúgy sem bánsz valami jól a fegyverekkel, így aztán… 
- Látom, már olyan régóta játszol cinkelt lapokkal, hogy fel sem tudod tételezni, hogy mások esetleg csalás nélkül akarnak nyerni, mi? Ugyan, beszélhetek az ilyennek… - legyintett lemondóan Leblanc, majd a halántékához emelte a Coltot, és meghúzta a ravaszt. 

Klikk… 

Az ártalmatlan csattanás olyan hirtelen szaggatta szét az éjszaka csendjét, hogy a gorillák ujja szinte önkéntelenül szorult a ravaszra. Szerencsére azonban elég tapasztaltak voltak, így nem követtek el végzetes hibát. 
- Egy. Bravo, szerencséd volt. Markolattal előre add vissza, hadd tegyem bele a következőt is. 
- Ehh, gyűlölöm a páros számokat. - sóhajtott Leblanc elkeseredetten. 
- Ezzel márpedig, meg kell békélned, amigo. - röhögött fel Giugaro. 
A második golyó is a forgótárba került, a játékos ez alkalommal bal kezével illesztette fejéhez a mérföldhosszú acélcsövet. Talán ez, talán a vakszerencse tette, de az ütőszeg ez alkalommal is a puszta levegőre csaphatott csak le, és nem történt máshogy ezután sem. Három a három ellen, négy a kettőhöz. 
- Nem hittem volna, hogy eddig húzod, amigo! - biccentett Giugaro elismerően. Ha ezt, az ötödik menetet is megúszod, szabad vagy, ahogy ígértem. 
- Hát hogyne, hogyne… - sóhajtott Leblanc, ahogy felkészült az utolsó lövésre. Tisztában volt vele persze, hogy a maffiozó semmiképp nem tartja majd be a szavát, tudta, történjen bárhogy is, a napfelkeltét már nem látja meg. Giugaro kísérőinek arcán azonban valami különöset pillantott meg: tiszteletet, és csodálatot. Tudta, neve fennmarad mindaddig, amíg a négy gazembernek leszármazottai élnek a földön. Legendává lesz, és jelen helyzetében ez volt a legtöbb, amit remélhetett. Utoljára megpörgette hát az öt gyilkos ólomparánnyal terhes tárat, de meggyújtotta utolsó havannáját, mielőtt halántékához illesztette volna a hűvös, tízhüvelykes acélcsövet. 

Klikk… 

- Ilyen nincs! - hebegte sápadtan az egyik verőember. 
- Mondtam, Alonso, szerencsés a fickó, de ez többé nem számít. Kiszórakoztuk magunkat, jó volt az előadás, de most már elég. Fiúk, lőjétek le! 
Meg-megreszkettek az izmos karok, miközben célra emelték a géppisztolyokat, a sokat látott gazemberek arcára mintha zavar ült volna ki. Tétovázásuk láthatóan bosszantotta Giugarot, ezért ő tüzelt először a tető szélén álló játékosra. Golyója vállon találta Leblanc-ot, de csodával határos módon nem zuhant a mélységbe, hiába lökte hátra a nagy kaliberű lövedék. Teste fennakadt a Flamingo Hotel széles tetőpárkányán. Sebzett vállából patakzott a vér, mégis eszméleténél maradt. Érezte, ahogy minden szívdobbanása friss, vörös vért pumpál a szürke vasbetonra. Szivarja alig félméternyire tőle parázslott, de gyengének érezte magát, hogy érte nyúljon. Csak feküdt, és várta, hogy a feleszmélő gyilkosok végezzenek vele. Egy…kettő…három… Mesdames et monsieurs, rien ne va plus! 

A Kaszás azonban késett. Leblanc ép karjával feltámasztotta magát, és kissé türelmetlenül felpillantott a korlát mögül. Meghökkenve látta, hogy mindössze hárman vannak talpon támadói közül. Giugaro, és legbuzgóbb kísérője hatalmas vértócsa közepén feküdtek, torkukból nehéz dobótőr nyele meredezett. A megmaradt martalócok fegyverei buzgón pásztázták a tetőt, néha vaktában tüzelve a láthatatlan mestergyilkosra. Hamarosan csak ketten lőhettek, balszerencsés társuk homlokát hangtompítós pisztoly golyója robbantotta szét, utolsó sorozata a szálloda tűzoltórendszerének tartályát lyuggatta szitává. A nyomás alól szabaduló víztömeg szétrepesztette a vastag acélfalakat, a kiszabaduló, sok száz hektoliternyi folyadék pedig kékesen csillogva öntötte el a tetőt. Hamar elérte a korlátot, és át-át csapva rajta kereste útját lefelé. Leblanc hirtelen elég erőt érzett magában ahhoz, hogy elgurult szivarja után nyúljon. Idejében érte el, a lezúduló víz már-már kioltotta a pislákoló parazsat. 

Hohó, először az Uppmannt mentjük meg a hullámsírtól, a gyerekek és a nők majd gondoskodnak magukról! 

Mire ismét felnézett, Leblanc már csak egy élő embert látott odafent. A szikár alak megragadta a sebesült hazardőrt, és felsegítette. 
- Jól van, Leblanc? 
- Nem mondhatnám. Szétlőtték ugyanis a vállamat. 
- Ez legyen a legnagyobb baja. Kiheveri majd. 
- Ki maga? - nyögte a játékos. 
- Egy másik hazardőr, mondhatnám, hogy kollega. Segítettem magán, és viszontszolgálatot várok majd öntől ezért. 
- Persze, ingyen ebéd nincs… De mégis, hogy végezhetett egyedül egy falka jól képzett maffiozóval? 
- Öt az egyhez. Jó számok, nem emlékszik? 
- És miért? 
- Mert szükségem van magára. Ismerek ugyanis valakit… Valakit, aki éppúgy a nyerő lapot húzza, és a nyerő számokat teszi meg, mint ön. Ő játszik, én pedig harcolok, így sosem nyerhetek ellene, csakis egy magafajtának lehet esélye a szuka ellen. 
- Nők ellen nem kihívás nyerni. 
- Jobb, ha ez esetben mégsem bízza el magát. Ő cinkeli a lapokat, és lefizeti az osztókat. Sikamlós, mint angolna egy vödör takonyban, és veszélyes, akár egy fekete özvegy. 
- Hol találom? 
- Most már nem kell keresnie. Ő tudja, hogy köztünk megköttetett az üzlet. A nyomában lesz, mert mindketten egy helyről valók. Magukat minden világ kitagadja. Idegenek. Viszlát, Leblanc, és sok szerencsét! 

A kártyás feltápászkodott, gondosan ügyelve rá, hogy ne terhelje sebesült vállát, amikor észrevette, hogy a lövedék ütötte seb nyom nélkül beforrt. Mögötte villámok cikáztak, fénypontok tündököltek, és hamarosan embernagyságú nyílás tűnt elő. A hasadék a levegőben lebegett, ötven emeletnyire Las Vegas sokat látott flaszterétől. Leblanc teste megfeszült, ahogy lendületet vett, szinte látta, ahogy elnyeli testét az átjáró, látta, hogy új játszmák, új nők, új élet várják odaát… 
Mégsem ugrott. Ma még itt volt dolga, és megtanulta, hogy a jó alkalmak sosem hagyják, hogy elszalassza őket. Ha igazán át akar menni, a Kapu később is itt fogja várni. 
Holnap.