Raoul Renier: A vér szava
Darker than you think.
Jack Williamson
A nemes beuajolais-i óbor szabálytalan, élénkpiros foltot hagyott a perzsa mintás szőnyegen, a metszett ólomkristály kehely mellett. A százgyertyás függőcsillár meleg fényében olybá tűnt. mintha friss vér ömlött volna a padlóra. Könnyek szöktek Antoine Boucicault szemébe; párás félhomályon keresztül nézte, ahogy a vastag, puha szövet szomjasan magába issza a drága nedűt. Halottfehér ujjai között még mindig ott érezte a talpas kehely karcsú szárát, a kristályüveg szelíd domborulatát. Gyomrában kellemes melegség terjedt szét, ahogy az utolsó korty ital elhagyta a garatját, a nyelőcsövét; ám azt a görcsös, jéghideg csomót a zsigerei mélyén nem tudta feloldani a szesz. Bárha megállna most az idő, fohászkodott magában, a biztos hiábavalóság adta oktalan reménnyel; de tudta, hogy ezúttal nem tehet úgy, mintha mi sem történt volna, nem kereshet enyhet a feledésben.
Megállíthatatlan reszketés lopózott a térde inába: Bénán lehuppant egy bársonnyal kárpitozott karosszékbe; ujjai bizonytalanul matattak az ezüst szivarosdoboz dombormíves fedelén. A libériás inas szolgálatkészen a segítségére sietett; elővett egy vastag, sötétbarna szivart, a szájába helyezte, és tűzzel kínálta egy karos gyertyatartóról. Antoine rágyújtott, és mélyen leszívta a camargue-i dohány keserű, illatos füstjét; segített egy kicsit, de nem eléggé.
A parókás inasra nézett, aki üres tekintettel, kifejezéstelenül mosolygott vissza rá. Magas homloka, római metszésű orra nemesi származásról árulkodott; Coronado lehetett, vagy talán Chateux-Noir. Valaha régen...
- Kotródj innen! - förmedt rá Antoine, és elégedetten nyugtázta, hogy úrrá tudott lenni a hangja remegésén.
- De Monsieur... a bor! - Az inas a vérvörös foltra mutatott a szőnyegen, és Antoine-t émelygés fogta el.
- Majd később feltakarítod! - vakkantotta. - Magamra akarok maradni. Egy óráig senki ne zavarjon!
Az inas kötelességtudóan bólintott, és visszavonult. A nehéz, mahagóni ajtó alig hallható kattanással csukódott be mögötte.
Antoine Boucicault mélyet szippantott a szivarból - a bódító füst ezüstös kacskaringókban kígyózta körül -, és a szemközti falra nézett. Kényszerítette a tekintetét, hogy feljebb vándoroljon rajta; érezte, hogy a gyomrában gombócba gyűlő hideg közben szúró fájdalmat sugárzó jégszilánkká kristályosul.
Kandallópárkány, egzotikus mintázatú ólomfigurákkal; keresztbe akasztott párbajtőrök; vadászjelenetet ábrázoló festmény barokkosan faragott keretben; és legfelül... a koromfekete feszület.
Antoine agyában visszafelé peregtek a másodpercek. Az ezüst falikereszt a tébolyodott ötvös, Francois Machaut munkája volt, csaknem száz évvel korábbról. A szenvedő Krisztus teste szörnyű görcsökbe torzult, ellentmondva minden földi anatómiának; a töviskorona szándékosan túlzó arányokban volt megmintázva, s alatta a Megváltó arcán őrült mazochista vigyor ült. A seb, amit Longinus lándzsája ejtett rajta, mértani pontossággal szelte ketté a bal mellbimbóját; az apja egyszer azt mondta Antoine-nak, ennek valami ezoterikus jelentéstartalma van, de már nem emlékezett rá, micsoda. Azt viszont tudta, mit jelent a kereszt csúcsán az I.N.R.I. felirat, ha nem hagyományos, hanem gót betűkkel írják: In Nomine Regis Invicti. A győzhetetlen király nevében - és győzhetetlen királynak Cornelius Agrippa - a nettesheimi fekete mágus nem az Urat hívta.
Remekmű volt, egy őrült lángész alkotása, aki elemésztette magát a téboly tüzében. A szobalányok minden reggel gondosan leporolták, megtörölték, nehogy megfakuljon az ezüst szikrázó-hideg fénye. Egyetlen folt sem esett rajta 100 éven keresztül; most mégis rücskös és fekete volt, akár az eleven szén. Antoine a saját szemével látta, hogyan terjed szét rajta a rozsda. A kettévágott mellbimbóból indult, és pillanatok alatt belepte az egész feszületet, akár a pestis üszke; Krisztus testéből apró, hólyagos fémbuborékok sarjadtak, a kereszt fáján kormot nedvedző fekélyek nyíltak, mint holdtalan tavaszi éjszakákon a legyeket csalogató dögvirágok kelyhe. Szempillantás alatt történt az egész; Antoine kezéből kihullt pohár, és valami halálos hideget érzett a zsigereiben.
Iszonyú látvány volt, de Antoine átélt már borzalmasabb dolgokat is. Nem pusztán ettől fogta el a rosszullét, nem! Merthogy Francois Machaut keresztje nem véletlenül lógott a Boucicault család társalgójának falán. A feszület romlása valami szörnyűségeset jelentett, s ez a tudat mázsás ólomkoloncként nehezedett Antoine lelkére.
Egész életében erre a pillanatra várt, mint ahogy előtte az apja, s annak idején az ő apja is. Fölkészítették rá, testét-lelkét megacélozták, nehogy váratlanul érje a jeladás. Most mégis úgy érezte, mintha eltiporták volna; fejében összefüggéstelen gondolatok cikáztak. Menekülj! Menekülj! - biztatta testének minden porcikája. Bayard de Montbrun híres versének egyik stanzája jutott az eszébe kéretlenül.
Siralomházzá lett a palotája,
Koporsók lebegnek a bálteremben;
Véres a halott hercegnő uszálya,
Sír szele kél, amerre fátyla lebben.
A szivar parazsa sisteregve kihunyt a nehéz kristályhamutálban. Antoine állán megfeszültek az izmok. Elfutni? Ugyan hová? A Chateaux-Noirokhoz vagy a LeFévre-ekhez? Az inasnak, aki idióta mosollyal az ajkán, tisztára mosott aggyal strázsál odakint a társalgó ajtaja előtt, sokkal különb dolga van a Boucicault-házban, mint ami őrá várna bármelyik másik családnál. Antoine keserűn elhúzta a száját. Vindicator vagy, intette magát, akárcsak apád és nagyapád volt előtted. Élvezted a címmel járó kiváltságokat; most nem szökhetsz meg a kötelességed elöl.
Fölállt a székből. A keze remegett; szigorúan ráparancsolt, hogy hagyja abba. Határozott, lendületes léptekkel a szalon ajtajához sietett. Ahogy a tenyere rásimult a sárgaréz kilincsre, egy pillanatra szédülés fogta el; eszébe jutott, hogy a Boucicault-k hány és hány nemzedéke koptathatta ilyen egyenletesre a fémbe vésett liliommintákat. Az intrikák, ármányok és sötét cselszövések pókhálója átláthatatlanul beszőtte az elmúlt évszázadokat, a letűnt esztendőkből a családi kripta dohos bűze áradt Antoine felé. Ahol annyi nemzetség elbukott, s örökre elnyelte őket a feledés miazmás ködverme, ott a Boucicault-k diadalmaskodtak és fennmaradtak, mert mindvégig meg tudták őrizni belső egységüket, sosem lazult fel közöttük a vér köteléke. Ám az a fajta veszedelem, amelyre Machaut keresztje figyelmeztette Antoine-t, gyilkosabb volt, mint a Coronadók villogó pengéi, vagy a LeFévre-ek alattomban ölő mérge; mert. éppen ezt a megbonthatatlan köteléket támadta meg, az ősi szövetség alapjait fenyegette. És Antoine-ra hárult a feladat, hogy szembeszálljon vele.
Kinyitotta az ajtót, és odavetette a libériás inasnak:
- Mehetsz. De ne maradjon folt a szőnyegen!
A választ - a hűséges kutya buzgó bólintását - már nem várta meg. Nekivágott a folyosók útvesztőjének, a csarnokok, galériák és báltermek kusza labirintusának. A Boucicault-palota hatalmas épület volt; a toronyház ormán vigyorgó gótikus vízköpőktől a legmélyebb tömlöcöt tizenkét teljes szint választotta el, és az ifjú családtagok életének első évtizedét az töltötte ki, hogy megtanuljanak tájékozódni a termék, lépcsők és szobák átláthatatlan rengetegében. Minden kanyart, minden sarkot és fordulót kitörölhetetlenül az emlékezetükbe kellett vésniök, mert a palotáról nem készültek térképek; jobb védelem volt ez bármiféle dölyfös, pártázott bástyafalnál. A hívatlan behatoló az éhenhalásig keringhetett az épületben úgy, hogy egyetlen eleven lélekkel sem találkozik. A szolgák és lakájok - akikből Tartarin Boucicault gondosan kiirtotta az önálló személyiség utolsó csíráit is - csak azokat a területeket ismerték, ahol laktak és dolgoztak. Legtöbbjük még akkor sem tudott volna elmenekülni a palotából, ha lett volna saját akarata: nem ismerték a kapukhoz vezető utakat. Tartarin egyszer azt mondta Antoine-nak, hogy valamelyik használaton kívüli pincerendszerben elvadult emberfalka tanyázik, egy eltévedt szolgapór leszármazottai; vakok mindannyian, Penészgombán és a csatornák szennyén élnek. Antoine megkérdezte tőle, honnan tudja. Két hónapig figyeltem őket, felelte Tartarin, és felkacagott azon a mézédes, behízelgő hangján. Igazán szórakoztató volt, tette még hozzá.
Antoine nem használta a titkos járatokat, pedig jócskán lerövidíthette volna az útját. Szüksége volt a hosszú sétára, hogy átgondolja a teendőket, és megszilárdítsa elszántságát. Borongós, félhomályos csarnokokon vágott át, amiket egyetlen magányos viaszfáklya világított meg; a sarkokban álló ősi páncélokat pókháló szőtte be, acélujjaik rározsdálltak az alabárdok nyelére. Vak tükrök ásítottak Antoine-ra elhagyottan, a képkeretek között feszülő porfátylak alatt rég elfeledett grófok és hadvezérek körvonalai derengtek. ltt-ott elhanyagolt külsejű szolgák mellett haladt el, akik rituális mozdulatokkal végezték az őseiktől öröklött feladatokat; két öregasszony és egy fiatal lány rézedényekét fényesített egy barlangszerű konyhahelyiségben, amit a palota megépülése óta soha senki nem használt. Vallásos áhítattal húzódtak félre a gondolataiba merülve lépkedő Antoine elől; valószínűleg ez volt az első alkalom, hogy eleven Boucicault-t láttak, s utódaik szájhagyományában az esemény legendává nemesül majd.
Észre sem vette, mikor ért oda a keskeny csigalépcsőhöz. Hideg volt a palotának ebben a félreeső szárnyában, az üvegezetlen, lőrésszerű ablakokon süvítve vágott be a csípős októberi szél. Antoine megborzongott, mikor a lábát az első lépcsőfokra tette. Egyetlenegyszer járt itt életében, amikor apja megérezte közeledő halálát; de az utat akkor sem felejtette volna el, ha száz évig él. Erősen kétlette, hogy a rokonai közül bárki is ismerné ezt a helyet.
A csigalépcsőnek nem akart vége szakadni; egyre csak tekeredett és tekeredett fölfelé, akár a saját farkába harapó kígyó, konokul és céltalanul. A mászás egyhangúságát csak időnként törték meg a külső falba vágott ablaknyílások; Antoine-nak könnybe lábadt a szeme a jéghideg huzattól. Odakint ősz volt, a lakatlan, romos paloták és az ólomszürke vizű csatornák között porfelhőket kergetett a szél. Az égbolt borúsan, nyomasztóan nehezedett a kihalt városra; Antoine látóterének szélén a fellegek lidércnyomásos, fenyegető formákat öltöttek, de ha jobban odanézett, a szörnyalakok párává és köddé foszlottak szét. Az egyik lépcsőfordulóban a szél halott faleveleket tornyozott a szemközti fal tövébe; Antoine meglepődött, nem is gondolta volna, hogy vannak még fák Saint Sanguében. Talán valamelyik palota belső udvarán lehetnek, tűnődött. A Boucicault-háznak nem voltak udvarai; elképesztő ostobaság lenne ilyen sebezhető felületet kínálni az ellenfeleknek.
Befordult az utolsó kanyarba, és hirtelen, minden átmenet nélkül ott találta magát az ajtó előtt. Zord, barátságtalan ajtó volt, vaskos tölgyfából, öklömnyi acélszegecsekkel megerősítve; veretek, faragások nem díszítették, csak. valami ritkás foltokban tenyésző, szakállas zuzmóféleség. Antoine emlékezett rá, mennyire ijesztőnek látta gyermekkorában; megszeppenve álldogált, valóságos törpének érezte magát a roppant vasalások mellett. Most, felnőtt szemmel nézve az ajtó kevésbé tűnt riasztónak, de így is nagy benyomást tett rá. Az a fajta alkalmatosság volt, ami mögé az ember sötét, felednivaló titkokat szokott eltemetni, mint a várbörtönök nyikorgó kapui, vagy a döngve becsukódó sírfödél.
Antoine nagyot nyelt, aztán meglazította csipkés nyakravalóját, és előhúzta a selyemzsinórra függesztett kulcsot, amitől apja halála óta egyetlen percre sem vált meg. Különösnek tűnt, hogy egy ilyen aprócska, filigrán jószág nyitja ezt az ajtószörnyeteget, ám Antoine már rég megtanulta a leckét, hogy a váratlan párosítások élet s halál között dönthetnek válsághelyzetekben. Vegyük például Jourdaint; szánalmas, nyomorék korcsnak látszik, de Antoine nem ismert olyan embert, aki nála jobban forgatta volna a pengét.
Nem, most nem szabad Jourdainre és a kardjára gondolnia! Az ajtón ásító ormótlan kulcslyuk álca volt csupán; ha valaki megpiszkálná, valamennyi lépcsőfok elfordulna negyvenöt fokkal, s a betolakodó egy rémítően hosszú, spirális csúszdán szánkázna a halálba. Antoine avatott kézzel lecsavarta az egyik fémszegecs fejét, és beleillesztette a törékeny kulcsot az alatta feltáruló keskeny nyílásba. Halk kattanás hallatszott, ahogy a zárnyelv visszahúzódott. Antoine megnedvesítette az ajkát, és belökte a roppant ajtót.
A huzat ordító orkánként rontott a húsz éve lezárva álló, ólomüveg ablakokkal ellátott toronyszobába, finom szemű port, egérürüléket és múmiává száradt bogárvázakat kavarva fel. Antoine köhögve kirántotta a zárból a kulcsot, beugrott a bejáraton, vállát az ajtónak vetette, és nekifeszült. A tiltott kapu döndülve csapódott be mögötte, s a légörvény amilyen hirtelen támadt, ugyanolyan gyorsan elült. Antoine értetlenül meredt egy magányos, száraz falevélre, amint szállingózva ereszkedik a kőpadló felé, aztán eszébe jutott a két lépcsőfordulóval lejjebb látott avarkupac.
Mélyet lélegzett - a toronyszoba levegője még mindig fullasztó portól volt érdes -, aztán fémes csattanással helyére csúsztatta a hatalmas reteszt. A nyakában hordott kulcsnak csak egyetlen másolata volt, a márki íróasztalának fiókjában, és a tolószékes öregember sohasem bírna felvergődni a csigalépcsőn, de a Machaut-kereszttel történtek után Antoine nem akart semmilyen kockázatot vállalni. A reteszt ugyan az elmúlt húsz évben megfogta kissé a rozsda, de azért még működött. Antoine előtt egy pillanatra fölrémlett a kép, ahogy a rozsda vörhenyes foltokban végigsarjad a reteszen, ugyanolyan villámsebesen, mint a szalonban lógó feszületen, ő pedig itt reked a hideg, senki által nem ismert toronyszobában, és kínjában a tulajdon karjáról rágja le a húst, amíg meg nem váltja szenvedéseitől az éhhalál. Felkavarodott a gyomra, a hányinger nyújtogatni kezdte csápjait a torka, a nyelőcsöve felé. Keserves erőfeszítéssel fojtotta el; amikor elvette a kezét a reteszről, reszketett.
Nagyot nyelt, megfordult, és nekidőlt a kemény ajtólapnak. A szemközti falon lógó tükör fényét megfakította az idő, de nem oltotta ki; látta benne a durván ácsolt, kecskelábú asztalt a két dikóval, a helyiség teljes berendezését. És látta önmagát is: sápadt, sovány fiatalember a keskeny ablakokon beszüremlő szürke fényben, a dús, fekete haj - hátul varkocsba fogatta egy sötétkék szalaggal - még jobban kiemeli arca vértelenségét. Vékony orra volt, telt, érzéki ajka, s melegbarna bal szeme hátborzongató kontrasztot alkotott a jobbal, amelynek alvadt savószínben játszó bogara szinte egybemosódott a fehérjével. Szalonkabátot viselt csipkés nyakravalóval, alul pedig térdnadrágot és csatos cipőt; a fodros kézelő eltakarta finoman ízelt, hosszú ujjait. Egyáltalán nem illett ennek a sivár, barátságtalan szobának a hangulatába.
Erőt vett magán; ellökte magát az ajtótól, és lassú, megfontolt léptekkel a tükörhöz ment. Tapogatózó ujjai rátaláltak a kapcsolóra a falon; ahogy megnyomta, működésbe lépett a rejtett mechanizmus, s a tükör csikorogva félrehúzódott. A titkos rekeszt vastagon ellepték a pókhálók; Antoine habozás nélkül belenyúlt, keze foszlányokra szaggatta a selyemfinom szövedéket. Mikor visszahúzta, egy hosszú vadásztőrt tartott benne, szarvasbőr tokban.
Gondosan letisztogatta a rátapadt koszt, ügyet sem vetve rá, hogy drága kézelője csupa mocsok lesz közben. Miután végzett, háromhüvelyknyire kivonta tokjából a tőrt. A vindicatorok szent fegyverén nem fogott az idő; a penge most is ugyanolyan fénnyel csillogott, mint húsz évvel ezelőtt, amikor utoljára látta. Antoine azon csodálkozott volna, ha nem így van; a Boucicault-k jó okkal rejtették el ide két nemzedékkel korábban ezt a fegyvert. Már az érintése is erőt adott, elűzte Antoine kétségeit és félelmeit; a hideg acél mélyre vág, nyom nélkül kihasítja a testből az üszkösödő fekélyt. És most pontosan erre van szüksége a családnak.
Visszalökte a tőrt a hüvelyébe, és szalonkabátja belső zsebébe csúsztatta. Az eszköz megvan; most már cselekednie kell. És azt is tudta, hol kezdi.
Beszélni fog a márkival.
A márki aszott, reszketeg aggastyán volt, Antoine nagyapjának, az első vindicatornak a bátyja. Már Antoine gyerekkorában tolószékbe kényszerült: a mértéktelenül vedelt szesztől májbajos lett, a higanygőzök tönkretették a tüdejét, kezét-lábát göcsörtös csonkká sorvasztotta a köszvény. De a vén alkimista szívósan kapaszkodott az életbe, mint kutya a koncba, nem volt hajlandó megadni magát a könyörtelen kaszásnak. Kezdetben években, aztán hónapokban, majd hetekben mérte a haladékot, amit különféle egzotikus főzeteken vásárolt magának a haláltól. Az első időszakban még maga kotyvasztotta össze őket, később azonban, miután teljesen magatehetetlenné vált, a fia vette át tőle a munkát. Antoine sokszor elgondolkozott már rajta, miért nem kever Tartarin valami gyorsan ölő mérget a gyógypárlatokba; nem esne nehezére, és akkor végre őrá szállna a családfői cím. Valószínűleg azért nem tette meg, mert egyelőre hasznosabbnak látta életben tartani az apját. Az öreg márki esze még mindig úgy vágott, mint a borotva; ő vezette a Boucicault-kat a többi családdal folytatott örökös viszálykodásokban, s uralkodásának csaknem nyolcvan esztendeje alatt egyetlenegyszer sem hozott rossz döntést, nem vitte romlásba a rokonait. 'Tudása, tapasztalata és mérhetetlen ravaszsága nélkülözhetetlennek bizonyult; a szomszédos családok közül egyesek jóval számosabbak voltak a Boucicault-knál, s a mérleget csak a márki bonyolult intrikái tartották egyensúlyban. Amíg megőrzi elméje épségét, biztonságban van; és a vén cselszövő nagyon jól tudta ezt.
A tolószék az ablak mellett állt, s a rizsporos parókát viselő márki tűnődve nézte a város utcáit odalent. Időközben eleredt az eső; a könnyű, őszi zápor monoton taktust vert a palota ereszein és az ablaküvegeken. A csatornák felszínén milliónyi aprócska tűszúrás nyoma villant fel s enyészett semmivé minden pillanatban.
- Hosszabbodnak az éjszakák - szólalt meg rekedten a márki, aztán szünetet tartott; törékeny testét görcsös köhögőroham rázta meg. - Teherbe ejtetted már Geneviéve-t? - krákogta végül.
Antoine a széles tikfa íróasztal előtt ült, frissen váltott ruhában; csatos cipőjét párnázott zsámolyon pihentette, s kezében egy pohár konyakot forgatott.
- Egyelőre nem - mondta. - Gondoltál már arra, hogy esetleg... meddő?
A márki határozottan megrázta a fejét.
- Magam vizsgáltam meg annak idején, amikor megjött az első vérzése. Nem meddő, csak fél az anyaságtól. Nem akar szülni. Kiismeri magát az effajta szerek között; ha megfogan, elhajtja a magzatot.
Antoine belekortyolt a konyakba. Ezt ő is sejtette, de nem tudta felróni Geneviéve-nek. A Boucicault-nemzetségben minden öt asszony közül három belehalt a szülésbe vagy a gyermekágyi lázba. Geneviéve egyszerűen élni akart, Antoine pedig megértette őt - hogyne értette volna, hiszen testvérek voltak. Saint Sanguében a családok közötti ellenségeskedésnek olyan mély gyökerei voltak, hogy a férfiak már ötszáz éve csak a vérrokonaik közül választottak párt maguknak. Ez persze totális beltenyészethez vezetett; az ősi vér nemzedékről nemzedékre hígult, megszaporodtak a kora- és halvaszületések. Az életben maradt gyermekek közül sokan vérszegények, nyomorékok és idióták lettek. A Boucicault-k között egyetlen nemzőképes férfi élt, Antoine: a márki aggastyán volt, Tartarin impotens, Jourdain torzszülött, Luc pedig őrült. A nemzetség csak akkor maradhatott fent, ha Geneviéve-t a tulajdon öccsével házasítják össze. Antoine cseppet sem bánta a helyzet ilyetén alakulását: Geneviéve elbűvölő teremtés volt, és csak hat évvel idősebb nála. Más családokban ennél sokkal bizarrabb nászokra kényszerültek a nemzőképes férfiak.
A pokrócokba bugyolált márki felemelte nyomorék kezét, és türelmetlenül intett a tolószék mögött álló titkárának. A szolga meghajtotta a fejét, elhúzta az öregembert az ablaktól, és az íróasztalához tolta.
- Beszéld le a nővéredet erről az ostobaságról! - sziszegte a márki, és közelebb hajolt Antoine-hoz; karmokká sorvadt ujjai. tehetetlenül kaparásztak az asztallapon. Antoine-t egy hátára fordított bogár kapálózására emlékeztette a matatásuk. - Lehetne sokkal rosszabb helyzetben is; ha te nem vagy, Luckel vagy Jourdainnel kellene hálnia! Ha sokáig makacskodik, nem lesz más választásunk: a fiam majd engedelmes asszonykát csinál belőle.
Antoine megborzongott.
- A testvérem - mondta. - Megértem az indokait.
A márki az asztalra csapott.
- Én pedig az unokanagybátyád vagyok! - suttogta reszelősen. - Hát nem fogod föl, hogy a vér hatalma az, ami összeköt minket? Egymás nélkül senkik és semmik vagyunk! - Széles ívű gesztust tett a karjával; a pokrócok mélyéről az öregség áporodott, nyirkos bűze áradt Antoine felé. Öklendeznie, kellett, de visszafogta magát. - Hol vannak a Lamardier-k, a Chrétissonok, a Mordequinek Patkányok fészkeinek a palotájukban! Elbuktak, mert nem ügyeltek a vér szavára! Mi viszont megmaradtunk, mert mindig alárendeltük személyes érdekeinket a családénak. Ezt kellene megtanulnia a nővérednek!
Antoine idegesen felhajtotta a konyakot. Miért'? - lüktetett agyában a hangtalan kérdés. Miért nem beszélek neki Francois Machaut keresztjéről'? Azért jöttem ide, hogy a segítségét kérjem. Hogy megmondjam neki: Lucien Maledieu keze kinyúlt a sírból, egy évszázad távlatából, és a torkunkra fonódik! Ő az egyetlen közülünk, aki a saját szemével látta Maledieu-t;, az egyetlen, aki a saját fülével hallotta a halott ember átkát. Ő a legravaszabb és a legtapasztaltabb mindannyiunk közt; muszáj tudnia valamit, ami támpontot nyújthat, ahonnan kiindulhatunk. Miért érzem mégis úgy, hogy apám kihűlt keze fogja le az ajkam, valahányszor szólni kívánok?
- Majd a lelkére beszélek - mondta Antoine rekedten. Nem szeretném, ha Tartarin venné a kezébe az ügyet.
A márki megkönnyebbülten dőlt hátra tolószékében.
- Derék ember vagy, fiam. Igazi Boucicault. Keresd meg Lucöt; ha világos pillanatában találod, esetleg komponál neked valami verset vagy szonátát a vér hatalmáról. Tudod, hogy Geneviéve szereti az ilyesmit; talán jobban hallgat rád, ha előtte megpuhítod egy kicsit.
- Úgy lesz. - Antoine létette a poharat, és felállt a székből. - Béke legyen veled!
Megindult az ajtó felé; már a küszöbön járt, amikor a márki utánaszólt.
- Antoine fiam, csak ezért kerestél'? Mást nem akartál mondani'?
Antoine hátranézett; az öregember szeme különös, fekete fénnyel csilogott, mint két gondosan polírozott obszidiángolyóbis.~ Nem tudta, miért, de volt valami ebben a tekintetben, ami elborzasztotta - és ekkor hirtelen rádöbbent, miért nem beszélt neki a keresztről.
- Nem - felelte, és elmosolyodott, bár irtózatos erőfeszítésébe került. - Csak ennyi.
A választ nem várta meg; kilépett a fényárban úszó folyosóra, és becsukta maga mögött az ajtót. Nem akarta, hogy a márki lássa a homlokán gyöngyöző verítékcseppeket; egyedül akart lenni, amikor a mívesen faragott faburkolatnak támaszkodik, lehunyja a szemét, mélyeket lélegzik, és igyekszik elkergetni a lelke mélyéről felhorgadó rémképeket.
Ó, én ostoba! - szidalmazta magát. Ó, én megveszekedett, kötöznivaló bolond! .Elfeledtem apám tanítását; elfeledtem, miben áll a vindicatorok feladata. Sanguis servando sanguinem facite - vért ontva őrködjetek a vér felett! Vindicatornak lenni annyit tesz, mint kilépni a család kötelékéből, magunk mögött hagyni a megszokott, kényelmes kereteket. Senkiben nem bízhatok többé, egyetlen Boucicaultban sem!
Antoine-t magát is meglepte; mennyire iszonyodik ettől a kilátástól. Sietve a kabátja belső zsebébe nyúlt; a hideg acél szenvtelen érintése megnyugtatta, erőt adott neki.
Lépések visszhangja ütötte meg a fülét; sok-sok lépésé. Gyorsan kihúzta magát, megigazította a kabátját, és elfordult, hogy távozzon.
- Hé, rokon! - harsant a folyosó végéről egy érdes bariton. - Ha mulatni indulsz, most okod lehet rá!
Antoine kényszeredetten elmosolyodott, és visszafordult. Ezt a hangot semmi mással nem lehetett összetéveszteni; a hozzá tartozó alakot még kevésbé. A szemközti irányból egy idomtalan, púpos törpe közeledett másfél tucat állig felfegyverzett, málhákkal megrakott szolga élén. Az egyik lába két arasszal rövidebb volt a másiknál, ezért szörnyűségesen sántított; testének egyik fele minden lépésnél a magasba lódult, a következőnél meg visszazöttyent, mint valami rossz ütemre járó metronóm. A jövevény groteszkségét csak fokozta, hogy teljes harci díszben pompázott: két kicirkalmazott, keréklakatos pisztoly volt keresztben az övébe tűzve, az oldaláról a tölténytáska meg a lőporszaru mellett méretre kurtított párbajtőr lógott, a púpjára pedig ormótlan muskétát vetett, csatos bőrszíjon. Gazdagon hímzett, válltöméses dolmányt és térdig érő lovaglócsizmát viselt; a tollas kalpag árnyékba vonta a hegyes kecskeszakállt, a hetykén kipödrött bajuszt, a ravaszkásan csillogó szemeket. A válla köré merevített galléros felleghajtó köpönyeget kanyarított; alul egy hosszú sávot ferdén levágtak belőle, hogy hozzáigazítsák torz termetéhez. A csizmája sáros volt, kalapján ázottan kókadoztak a tarka strucctollak; Jourdain Boucicault nemrégiben érkezhetett meg a palotába.
- Mi hír a kinti világból, rokon'? - kérdezte Antoine, és megrázta a feléje nyújtott kezet.
- Csupa jó! - A törpe kivillantotta foghíjas vigyorát. - Mától fogva két Coronadóval kevesebb rontja a levegőt.
- Kiket vadásztál le már megint?
Jourdain vállat vont; a mozdulattól Antoine-nak az a benyomása támadt, mindjárt szétesik az egész ember.
- Carlos Barbastro és Alejandro megtértek a Teremtőjükhöz. A régi Lamardier-palotánál futottunk össze velük.
Szóval portyáztatok, gondolta Antoine. A Lamardier-ház voltaképpen a Coronadók területe. Saint Sanguében a paloták kilenctizede lakatlan volt, és a túlélő családok felosztották őket egymás között. Minden nemzetséghez öt-tíz másik udvarház tartozott, bár a határvonalak gyakran változtak, a pillanatnyi erőviszonyoknak megfelelően. Ez a gyakorlat nem valamiféle ősi háború értelmetlenné korcsosult, rituális folytatása volt: a város lakóinak az élete függött tőle, hogy hány üres palota fölött rendelkeznek. Saint Sanguének elátkozott híre volt a királyságban, ezért nem is folyt körülötte mezőgazdasági termelés. Egyes vakmerő lelkek azonban felhajóztak a folyón Eaux Mortesből a város csatornarendszerébe, és élelmiszert, fegyvereket, papírárut meg rabszolgákat cseréltek a családokkal a kihalt paloták berendezési tárgyaiért. Akiknek elfogytak az udvarházai, azok a saját lakhelyük készleteit élték föl, végül éhen vesztek, vagy beálltak szolgának a szerencsésebb nemzetségekhez. A Boucicault-kat azonban nem fenyegette ez a veszély; tartalékaik többszáz esztendőre elegendőek voltak.
- Hogy történt? - kérdezte Antoine.
- Alejandro nem akarta lelőni a kisöcsikéjét, így hát az öcsikéje lőtte le őt, igaz-e, Iaquinto? - Jourdain, még mindig vigyorogva, megveregette egy szálfatermetű szolgalegény térdét, aki üres tekintettel meredt le rá. - Carlos úgy verekedett, mint egy oroszlán. Kénytelen voltam a tulajdon kezemmel a csatornába fojtani.
Mások talán kétkedve fogadták volna ezt az állítást, Antoine azonban okosabb volt annál. Ő tudta, milyen vadállati erő szorult ennek a groteszk gnómnak a csenevész végtagjaiba.
- És a zsákmány'? - bökött az állával a szolgák vállát lehúzó málhászsákok felé. A durva darócból hevenyészett csomagokból karos gyertyatartók és veretes ládikák kandikáltak ki.
- Hónapokig ehetünk belőle! - röhögött fel Jourdain. - Na. gyerünk, fiúk, indulás! - Rákacsintott Antoine-ra. - Lerakodunk, aztán benézek a vörös szalonba. Ha gondolod, rokon, eliszogathatunk egy kicsit.
Miért mondta ezt? - nyilallt Antoine agyába a kérdés. Ösztönösen rábólintott, és mozdulatlanul állt, miközben a fegyveres menet elhaladt mellette. Már a folyosó túlsó végén jártak, amikor eszébe jutott valami.
- Hé, ti ott hárman, hátul! - kiáltott a szolgák után. - Igen, igen, ti! Rakjátok le a málhát! Tegyétek le a pisztolyotokat!
A három szolga összenézett, aztán habozva engedelmeskedett.
- Én idegen behatoló vagyok - folytatta Antoine. - Meg akarom gyilkolni Boucicault márkit. Gyertek, akadályozzátok meg!
A szolgák bizonytalanul toporogtak, kardjuk markolatát tapogatták. Az egyikük torkából panaszos, elnyújtott sírás szakadt fel, mint amikor egy újszülött, vak kiskutyának a lábát törik.
Jourdain dugta elő a fejét a sarok mögül.
- Mi van, rokon, megvesztél? Vagy rádjött a roham, mint Lucre szokott?
Antoine a fejét rázta, és kabátja belső zsebéből előhúzta a vindicator-ok hosszú vadásztőrét.
- Csak gyakorolni szeretnék egy kicsit.
- Ha engem kérdesz, hát megbuggyantál. De felőlem! - Jourdain kiköpött, intett az elöl álló embereinek, hogy szedjék fel a ledobált csomagokat, aztán ráripakodott a három kétségek közt gyötrődő szolgára. - Hát nem látjátok, hogy ez valami lator? Felvette Antoine Boucicault alakját, hogy észrevétlenül belopakodhasson a palotába. Levágni! - Ahogy eltűnt a kanyarban, még odaszólt Antoine-nak: - Ne feledd az italt, rokon!
A szolgák kardot és hárítótőrt vontak, és óvatosan megindultak előre; vigyázniuk kellett, nehogy akadályozzák egymást a folyosón. Antoine mosolyogva várta őket; a szent fegyver markolata hűvös nyugalommal simult a tenyerébe.
Hamar végzett velük, de nem olyan gyorsan, mint Jourdain tette volna, és ez a tudat valahogy nyomasztotta.
A rejtekutak kusza, áttekinthetetlen rengetege a Boucicault palota utolsó védelmi vonala volt. Az önmagukba vísszatorkolló folyosók szeszélyesen kanyarogtak a vastag kőfalakban, akár a sajtkukacok rágta kacskaringós járatok az édes, porhanyós rokfortban, a bolyhosan burjánzó nemespenész alatt. Szúette, roskatag könyvespolcok, évtizedes hamuval eltömött kandallók, rozsdálló bilincsekkel ékes bolthajtások álcázták a titkos bejáratokat. Egyetlen szolga sem tudott róluk; bármilyen erős béklyót vertek lelkűkre a nemzetség magus hermeticusai, a kockázat túl nagy lett volna. Abban a valószínűtlen esetben, ha az ellenség rohammal beveszi a palotát, és a szervezett ellenállás lehetetlenné válik, az életben maradt családtagoknak a titkos járatokba kell visszavonulniuk, csatlósaikat a sorsukra hagyva. Ám a labirintust nem végső búvóhelynek szánták, ahol az utolsó túlélők lassú éhhalálba sorvadnak majd; a stratégiai fontosságú pontokon különféle karok és emeltyűk voltak elhelyezve. Ezeknek a rejtett mechanizmusoknak a segítségével meg lehetett nyitni a csatornákra szolgáló titkos zsilipeket, szikrát pattintani a lőporraktárakba, roppant ellensúlyokkal kibillenteni helyükből a sarokbástyák alapköveit. Ha bekövetkezik az elgondolhatatlan, egyetlen Boucicault pokollá tudta volna változtatni az egész palotát. Ám ez a sötét, kongó útvesztő veszedelmes volt a családtagok számára is; senki sem tudta pontosan, milyen messzire terjed a föld alatt, és az apáról fiúra szálló legendák szerint a legmélyebb bugyrok összeköttetésben álltak a szomszédos paloták katakombáival. Az alagutak szövevényes hálózata átnyúlt a csatornák alatt, összefüggő egységbe foglalva Saint Sangué egész dantei alvilágát. Antoine gyermekkorában olvasta Honoré de Perpignan történetét, aki a monda szerint a titkos folyosókon keresztül hatolt be Guttiérez gróf hálótermébe, és álmában vette fejét esküdt ellenségének. Emlékezett rá, milyen mohón lapozgatta annak idején a dohos fóliáns töredezett pergamenlapjait, s milyen mély áhítattal csodálta a szöveget kísérő hátborzongató fametszeteket. A legenda persze ostobaság volt; senki eleven lélek nem juthat át az évszázadok óta lakatlan paloták alatt húzódó, dögletes levegőjű poklon.
Antoine tudta, hogy súlyos hibát követett el, amikor felkereste a márkit. Nem lett volna szabad az idejét vesztegetnie. A Machaut-kereszt romlása figyelmeztette, hogy Lucien Maledieu átka beteljesedett; ettől a pillanattól fogva nem bízhatott egyetlen rokonában sem. A sors kegyelméből azonban nem maradt teljesen magára, és ha késve is, de rájött, hogy mit kell tennie. Elindult felkeresni a palota egyetlen lakóját, aki nem tartozott a szolgák közé, és mégsem volt vér szerinti Boucicault.
Finom szemcséjű, apró porfelhők kísérték lépteit a kihalt, csupasz falú folyosón, s még hosszan lebegtek a hideg kőpadló fölött, miután elhagyta őket; hamvadó gondolatok fakó kísértetei. A karos gyertyatartó párhuzamos füstcsíkokat húzott maga után a levegőben, de ha Antoine megállt, a lángok nyomban kiegyenesedtek; a labirintust megülő áporodott pincebűzt sehol sem zavarta léghuzat. Egyszer, valamelyik folyosókereszteződésben átvágott egy sor lábnyomon, melyek az ő útirányára merőlegesen haladtak. Eltűnődött, vajon melyik őse hagyhatta őket; a hullámzó mintázatból ítélve erősen tántoroghatott.
Az ólomízű percek órákká nyúltak a nyirkos-dohos csöndben - léptei neszezését elnyelte a vastag porszőnyeg -, pedig tudta, hogy csak rövid ideje indult útnak. Furcsa megkönnyebbülést érzett, amikor elérte a célját; magasra emelte a gyertyatartót, és bekukkantott a falba vágott keskeny kémlelőnyíláson.
A pazarul berendezett helyiséget a túloldalon eredetileg vendégszobának szánhatták, de valaki valamikor börtöncellává tette meg. A, baldachinos ágyról csipkefüggöny helyett idomtalan penészleplek lógtak. A küszöb előtt egy csontváz hevert; az ujjai mindkét kezén az utolsó ízükig le voltak kopva. A vastag tölgyfaajtón mély, szabálytalan kaparásnyomok éktelenkedtek.
Antoine benyomta a falba az egyik téglalap alakú burkolókövet, és a feltáruló rejtekajtón belépett a szobába. A gyertyák lángja táncoló köríveket rajzolt a megsárgult csontokon málladozó, ódivatú díszköntös szomorú maradványaira. Antoine még sohasem járt a palotának ebben a traktusában, de ismerte az utat. Félrerúgta a zörgő csontvázat, elhúzta a nyirkos tapintású falba rejtett tolólapot, és bevilágított a mögötte megbúvó sekély rekeszbe. A titkos szerkezetet működésbe hozó tizenkét kapcsolót elefántcsontból faragták ki; így nem rozsdállhattak a helyükre. Antoine beütötte az ajtónyitó kódot, és kilépett a megfeketedett fenyőgerendákból ácsolt galériára.
A galéria egy hatalmas, hosszúkás csarnokra nézett, amit a mértani középpontjában felállított kovácsoltvas kandeláber próbált hiábavaló igyekezettel bevilágítani. A falak mindkét irányban a félhomályba vesztek; végeérhetetlen csatajeleneteket ábrázoló szalagfreskók díszítették őket, a vakolatarcú lovasok tarajos sisakban, széles pengéjű fringiákat lengetve gázoltak a kézitusába. A kétoldalt futó karzatról és a csarnok alsó szintjéről szabályos távolságban sorakozó ajtók nyíltak a mögöttes szobákba. Antoine jobb- és baloldalán groteszk najádfejekkel ékes falépcsők vezettek lefelé.
Elfújta a gyertyákat, és nekivágott a közelebb esőnek. A szúette fokok panaszosan nyikorogtak a súlya alatt. Mikor leért a földszintre, sarkon fordult. Az ajtó, amit keresett, ott volt közvetlenül mögötte, a semmibe vesző csarnok végében; nehéz, drágaköves feszületet akasztottak ki rá, és halványsárga fény szüremlett keresztül a hasítékain.
Odalépett, és habozás nélkül benyitott rajta. Tömény, édeskés mósuszillat csapott az arcába. A tágas, téglalap alakú szobát három kristálycsillár világította meg, és zsúfolásig tömve volt a papi hivatás kellékeivel: filigrán mívű ereklyetartók, ékkövekkel kirakott körmeneti keresztek, arannyal hímzett miseruhák, selyemborítású püspöksüvegek sorakoztak mindenütt. A sarokból egy tizenkét éves forma fiú nézett föl Antoine-ra lassan, üres tekintettel. Mezítláb volt, és szerzetesi vezeklőcsuhát viselt, amit jócskán megkurtítottak, hogy térden felül érjen. A derékövként szolgáló kócmadzagot viszont nem vágták vissza; bogra kötött vége, ahogy az ágyéka előtt himbálózott, határozottan obszcén benyomást keltett.
- Az abbét akarom látni! - vetette oda neki Antoine.
A fiú vontatottan bólintott, és csoszogva megindult a terem végéből nyíló ajtó felé. Ahogy megfordult, látni lehetett, hogy csomókban hullik a haja, és a bőre hamuszürke alatta. Antoine kézfején libabőr futott végig. Az abbé ministránsai gyakran megfordultak a palota felső régióiban, ő azonban mindig is viszolygott tőlük. Folyton az jutott. eszébe róluk, amit Jézus mondott Lázárnak: "Kelj föl és járj!"
Montfaux abbé tizenöt éve költözött be a Boucicault-házba; azelőtt az emberemlékezet óta lakatlan Mordequin-palota romos kápolnájában élt. Rendhagyó jelenség volt: nem tartozott egyetlen nemesi családba sem, mégsem háborgatta senki. Az egyházi átok elől menekült Saint Sanguébe, az egyetlen olyan helyre, ahol nem érhette utol a szent inkvizíció keze; az a hír járta, maga a pápa taszította ki a keresztények közösségéből. Kevés törvényenkívüli süllyedt olyan mélyre a kétségbeesés .poklába, hogy Saint Sanguében keressen menedéket, és akik megtették, többnyire csúf véget értek, Montfaux abbé azonban kivétel volt. Ő alaposan kiismerte magát a spirituális kérdésekben, és nagy hatalommal bírt a láthatatlan világ fölött; a nemzetségek hamar megtanulták, hogy érdemes a kegyeit keresni. Számosan próbálták a palotájukba invitálni, az abbé azonban hosszú éveken keresztül megőrizte függetlenségét; csak nagy sokára engedett a Boucicault-k csábításának. A márki nem érezte méltóságán alulinak, hogy szabályos üzletet kössön vele: a Boucicault-k rendszeresen ellátták a kiátkozott papot ólomkatonákkal meg fiatal fiúkkal - halottakkal és elevenekkel egyaránt -, ő pedig cserében segítette őket a többi család ellenében. Antoine szemében a szerződés örök rejtély maradt. A fiúkat értette - az abbé nekrofil volt és pederaszta -, de mire kellenek neki az ólomkatonák?
A ministráns a hátsó ajtóhoz ért, kinyitotta, és lomha, invitáló mozdulatot tett a kezével, miközben torokhangú morgást hallatott. Antoine letette a gyertyatartót egy hosszú, keskeny asztalra - aranyozott talpas feszületek álltak rajta, nagyság szerint precízen sorba rakva -, és odasietett a gyerekhez. Nem nézett az élettelen, savófehér szempárba, amikor átlépte a küszöböt.
A látvány, ami az ajtó túloldalán fogadta, meghökkentette. Kerek, kupolás helyiségben találta magát, amelyből minden irányban folyosók nyíltak, mintha valami hatalmas, stilizált napkorong lenne. A fal mellett mósuszillatot árasztó,embernyi magas kandeláberek égtek vakító, kékeszöld lánggal. A csillogó mozaikpadló szakállas tritonokkal enyelgő hableányokat ábrázolt egy vízalatti tündérkastély előterében; a különös világítás hátborzongató életszerűséget kölcsönzött a jelenetnek. A terem közepén hatalmas fenyőfa asztal állt, amelynek lapján miniatűr tájképet alakítottak ki homokból, kavicsokból, gallyakból és színes üvegből. A parányi műdombok és rezzenetlen tükrű folyók között gyilkos csata tombolt; festett ólomkatonák rontottak egymásnak magasra emelt kardokkal, döfésre szegezett lándzsákkal. A tarka figurák nyüzsgő sokasága lenyűgöző volt; százával sorakoztak a széles terepasztalon. Császári vértesek, alabárdos landsknechtek, nyalka huszárok, pisztolyos-kardos dragonyosok, pápai gárdisták, páncélos lovagok és különös meselények keveredtek a fantáziának és a különböző történeti koroknak ebben a színpompás kavalkádjában. Szervezett csatarendnek, átgondolt stratégiának azonban Antoine nyomát se látta - mintha az egész ütközet egyetlen óriási káosz lenne, ahol minden figura szembenáll az összes többivel, s csak valamennyi társa pusztulása árán nyerhetné el a végső diadalt.
Az abbé az asztal túloldalán állt, egy kerekre szerelt, intarziás pohárszék mellett, amelyben különféle dobozok, tégelyek és üvegcsék sorakoztak, meg egy öntöttvas szerkezet, amely első pillantásra húsdarálónak tűnt. Hihetetlenül kövér ember volt, szőrtelen arcának jobbfelét rücskös, rozsdabarna szemölcsök rútították el. Vastag, lebiggyedő ajka, táskás szeme, rengő tokája puhány külsőt kölcsönzött neki, ám tekintete szúrósan, elevenen csillogott a ritkás szemöldök alatt. Fémgombos reverendát viselt, derekán széles selyemövvel, amelyről apró nemesopálokból összeállított rózsafüzér lógott; tonzúráját kerek, püspöklila sapkával takarta el. Tűnődve szemlélte a csatajelenetet, de Antoine beléptére fölnézett, és gondterhelten megsimogatta az állát.
- Azonnal, gyermekem - mondta. - Egy pillanat!
Óvatosan a terepasztal fölé hajolt, s párnás hüvelyk- és mutatóujja közé csippentett egy plundranadrágos zsoldoskatonát. Meglepően finom mozdulat volt az ormótlan, petyhüdt kéztől. Aztán vigyázva megpöccintette a katona spádéjával az egyik szomszédos ólomfigurát. Az apró alak elhanyatlott; az abbé elégedetten bólintott, és visszatette a helyére a zsoldost. A pohárszékhez fordult, felemelt a lapjáról egy vékony ecsetet, és belemártotta egy élénkvörös folyadékkal teli tégelybe. Majd résnyire húzott szemmel féltérdre ereszkedett, és nagy műgonddal két apró, piros cseppet hullajtott az elesett figurára.
Antoine tekintete egy arasznyi ólomsárkányra tévedt a terepasztalon, amit fénylő bronzszínűre pingáltak. A sárkány egy sekély folyóvölgybe ereszkedett le a hegyoldalról, és közben rettenetes rendet vágott a harcoló katonák között. Széles, néptelen sáv húzódott mögötte; a homokon mindenfelé tarka fémforgácsok csillogtak. Antoine hirtelen rádöbbent, mire való az a darálószerű szerkezet a pohárszékben.
Montfaux abbé kiegyenesedett, az ecsetet óvatosan elhelyezte egy hosszúkás vizesedényben, és váratlan látogatójára emelte tekintetét.
- Hallgatlak, fiam - mondta.
Antoine mély lélegzetet vett; egyszerre nagyon nehéznek és hidegnek érezte a vadásztőrt a kabátzsebében.
- Meséljen nekem valamit tisztelendőséged - szólalt meg rekedten - a démonokról!
Az abbé felvonta a szemöldökét.
- A démonokról? Roppant izgalmas téma, az kétségtelen; napokig diskurálgathatnánk róla. Egészen pontosan mire vagy kíváncsi, szeretett fiam?
Antoine nagyot nyelt; kisgyermekkorától fogva beléívódott gátlásokat kellett legyűrnie magában. Azon van, hogy egy féltve őrzött családi titkot fecsegjen ki egy idegennek, egy kívülállónak. Más körülmények között Montfaux abbé lett volna a legutolsó ember a palotában, akit a bizalmába avat, hiszen nem volt a vérrokona; most viszont éppen ez tette őt az egyetlen lehetséges szövetségessé.
- Kilencvennyolc esztendővel ezelőtt - kezdte lassan - családunk döntő győzelmet aratott a Maledieu nemzetség fölött. Megsemmisítő vereséget mértünk rájuk, nem kegyelmeztünk senkinek sem. A családfőt, Lucien Maledieut élve kerítettük kézre. Igazi sátán volt, és hosszú időn át ott ártott nekünk, ahol csak tudott; nem akartuk, hogy könnyű halála legyen.
Az abbé összefonta tömpe ujjait hatalmas pókhasán, és bólintott.
- Folytasd, fiam!
- Elevenen nyúztuk meg, de előbb kezénél-lábánál fogva ácskapcsokkal kiszegeztük a tulajdon báltermének falára, kiszúrtuk a szemét, és megfosztottuk a férfiasságától. A nyelvét viszont nem vágtuk ki.
- Súlyos hiba volt.
- Nagyon szívós ember volt, sokáig bírta a kínokat. Nagyapám mesélte, hogy még akkor is mozgott, mikor már csak a lába szárán maradt bőr. És mielőtt kiszenvedett volna, megátkozott minket. Pontosabban:.. szóval, a magus hermeticusunk szerint már halott volt, amikor kimondta ránk az átkot. A szíve percekkel azelőtt megszűnt dobogni, és a tüdeje színültig telt vérrel. Tudom, hogy ostobaságnak hangzik, de az őseimnek az volt a véleménye, hogy valamilyen oknál fogva... haladékot kapott.
- Egyáltalán nem hangzik ostobaságnak - mondta Montfaux abbé. Hátrakulcsolta a kezét, és gondolataiba merülve sétálni kezdett az asztal mellett. - Miben állt az átok természete?
Antoine óvatosan, nehogy sértődés essék, elhúzódott az abbétól, az ellenkező irányba. Nem szerette a kiátkozott pap közelségét; túl édeskésnek, túl émelyítőnek találta a parfümje illatát.
- Maledieu olyan nevekhez fohászkodott, amik még Tartarin számára is tilalmasak - folytatta. Parányi ólommuskéták festett torkolatlángja villant föl előtte, ahogy apró léptekkel oldalazott az asztal íve mentén. - Aztán megváltozott a hangja. Elmélyült, és rekedtebb lett. Valahogy... iszaposabb. Ránk olvasta, hogy a halálától számított századéven belül egy démon fog feltámadni az alvilágból, hogy belülről hozzon romlást a Boucicault-házra. Írmagunk sem marad, mondta kacagva. Aztán félrecsuklott a feje, és nem szólt többet.
Csend lett. Antoine a kerekes pohárszékhez ért, és - maga sem tudta, miért - belemártotta ujja hegyét a piros folyadékkal telt tégelybe. Megnyalta; igazi vér volt, alvadásgátló szerrel keverve.
- Tovább! - sürgette az abbé, ügyet sem vetve a közjátékra. Antoine vállat vont.
- A legenda úgy tartja, a halott ember átka mindig megfogan. A Boucicault-k sosem voltak könnyelmű természetűek; komolyan vettük a fenyegetést. Az akkori márki és a magus hermeticus tettek bizonyos... előkészületeket.
- Éspedig?
Átható mósuszillat; delejes .fénnyel lobogó, kékeszöld lángok a kandeláberekben...
- Elrendezték., hogy az utódaik jelet kapjanak, ha majd a démon megjelenik a palotában. Elrejtettek egy bizonyos tőrt egy titkos toronyszobában. És a család egyik tagját megtették vindicatornak; felkészítették rá, hogy szembeszálljon a démonnal, ha úgy hozná a szükség. A rang és a szent kötelesség apáról fiúra szállt. - Antoine az abbéra emelte felemás tekintetét. - Az én nagyapám viselte először ezt a címet; és ma, néhány órával ezelőtt, megkaptam a jelet.
A kiátkozott pap elgondolkodva babrálta az arcán sarjadó szemölcsöket.
- Azt mondtad, a vindicatorokat felkészítették erre a feladatra - mondta.
Antoine széttárta a karját.
- Lucien Maledieu halála óta kilencvennyolc esztendő telt el - felelte. - Ennyi idő alatt a legállhatatosabb éberség is lankadásnak indul.
- Értem - bólintott Montfaux abbé. - És erre kétségtelenül számított is valaki.
- Nem felejtettem el, hogy hová rejtették azt a tőrt. És Jourdain után én vagyok a családban a legjobb fegyverforgató.
Az abbé felsóhajtott.
- Azzal semmire nem mész, fiam; többet árt, mint használ. Most megkérlek, hogy figyelj rám minden idegszáladdal! Elmondok neked néhány dolgot a démonokról.
Antoine megnedvesítette az ajkát, és engedelmesen bólintott.
- A démonok a mennyei erények antitézisei - kezdte a kiátkozott pap. - Mint egykor volt angyalokat, sohasem béklyózta le őket az anyag bilincse, látásukat nem ködösítette el a tökéletlen világ homálya. Ők tudatosan utasították el az Úr kegyelmét, ezért sohasem részesülhetnek bűnbocsánatban, nem nyerhetik el a megváltást. A legtöbb laikus valamiféle patás-szarvas szörnyetegnek képzeli őket, mint amilyeneket a rézkarcokon látni; nagyobbat nem is tévedhetnének. A démon maga a megtestesült csalárdság, a hamisság esszenciája. Anyagi teste, ahogy azt a mi érzékszerveinkkel felfogjuk, nincsen; a földi siralomvölgyben csak úgy manifesztálódhat, ha átveszi az irányítást egy eleven lény fölött.
- Tehát... megszállja? - kérdezte Antoine. Hirtelen pergamenszáraznak érezte a torkát.
- Igen is, meg nem is. Ha arra a fajta megszállottságra gondolsz, fiam, amikor valami szerencsétlen őrült megtébolyodik, és éjszaka egy szekercével kiirtja a családját, az nem a démonok műve. Az ilyen jelenségek mögött kóbor szellemek és hazajáró lelkek állnak, hajdanvolt halandók kísértetei, akiket valami bűnös vágy vagy befejezetlen feladat nem enged távozni az anyag világából. A démonok ennél sokkal agyafúrtabbak, hiszen lételemük a hazugság. Meglapulnak a kiszemelt áldozatban, és finoman manipulálni kezdik a gondolatait. Az illető mindvégig tudatánál marad, legfeljebb kisebb emlékezetkihagyások fordulhatnak elő. És ami ennél is fontosabb, egész idő alatt abban a meggyőződésben él, hogy a saját akaratából cselekszik; minden tettére logikus magyarázatot talál, csak éppen azt nem veszi észre, hogy belső érvelése a démon sugallatán alapszik. Maga a démon csupán akkor tör a felszínre, ha már bevégezte feladatát.
- Beszélnem kell Tartarinnel... - suttogta Antoine. Az abbé határozott mozdulattal-nemet intett.
- Ha arra gondolsz, fiam, hogy segítséget kérsz tőle, hát verd ki a fejedből! Amit azokban az ostoba lovagregényekben hordanak össze a pokoligázó varázslókról meg az alvilági lelkeknek parancsolgató Merlinről, mind színtiszta ostobaság. A mágusoknak nincs hatalmuk a démonok fölött; ami azt illeti, nagyon is védtelenek velük szemben. A démonok ugyanúgy a tiszta logika kútjából merítik a hatalmukat, mint a varázslók, csak éppen - merőben szellemi lények lévén - sokkalta mélyebbről. A hermetikus tudományok beavatottjainak az észjárása hasonnemű a démonokéval, ezért könnyebben lehet manipulálni őket: hajlamosabbak hinni a hamis sugallatoknak. A démonok ellen az egyetlen igazán hatásos fegyver a hit.
- Akkor hogyan lehet egyáltalán legyőzni őket? - kérdezte Antoine kétségbeesetten.
- Nehezen, édes gyermekem, roppant nehezen. A démon láthatatlan, s jelenlétét a legerősebb mágia sem érzékeli. Emberfölötti erőt olt kiszemelt áldozatának tagjaiba, és természetellenes módon kiélesíti az érzékeit. Van viszont egy sebezhető pontja: túlvilági entitás lévén nehezére esik fenntartani a kapcsolatot az anyagi síkkal. Önmagától nem is képes manifesztálódni közöttünk, csak ha egy balga vagy kétségbeesett halandó segítségül hívja; ilyenkor viszont bizonyos mértékig engedelmeskednie kell megidézője akaratának. Bizonyos mértékig. Nem született még olyan halandó a Földön, aki az uralma alá tudna hajtani egy igazi démont.
- Az előbb... valami kapcsolatot említett tisztelendőséged.
- Úgy van. Az anyagi síkon megnyilvánuló démon egyfajta szellemi horgonyt bocsát az áldozatába. Ha elpusztítjuk ezt a horgonyt, természetesen a hús-vér emberrel együtt, a démon kénytelen visszatérni az alvilágba, és csak akkor jelenhet meg újra, ha valaki megint megidézi.
Sanguinis servando sanguinem facite...
- Lucien Maledieu átka az összes Boucicaultra szólt - suttogta Antoine. - Honnan állapíthatom meg... hogy ki az?
- Bárki lehet - felelte az abbé, s tűnődve megsimogatta húsos ujján a zafírköves pecsétgyűrűt. - Menj, járd végig a rokonaidat. Beszélgess velük; vedd alaposan szemügyre őket! Keress valami szokatlant, valami rendelleneset a viselkedésükben! Talán az égyikük más szavakat használ, mint régen; talán reszket a szája széle, vagy időről időre fókuszát veszti a pillantása. Nem ízlik neki az a bor, amiért tegnap még rajongott; eltévednek az ujjai a billentyűkön, és disszonáns hangzatokat csalnak ki a klavíkordból. A lehetőségek száma végtelen, és csak egyvalami közös bennük: egyetlen démon sem képes elviselni a harmóniát.
- És ha... gyanút fogok?
Az abbé pillantása hűvösen fúródott Antoine felemás szemébe.
- Ne tétovázz! Ne bízz senkiben, még önmagadban sem! Ne vesztegesd az időt gondolkodásra! Hagyatkozz a megérzéseidre - a logika a démon fegyvere. Ha akár egyetlen pillanatra is biztos vagy a dolgodban, ne hagyd eltántorítani magad a kétségek ösvényére! Sújts le azonnal - és bárkiben is hiszel, imádkozz hozzá, hogy ne remegjen a kezed!
Egy villanás csupán a mondhatatlan éjben,
Valami fémes árny a sűrű sötétségben;
Csak egy hideg fuvallat a messzi bérceken
Két lábon járó lárva, eleven holttetem.
Luc Boucicault révülten, átszellemült képpel szavalt, sápadt bőre szinte világított a félhomályban. Ovális, finom metszésű arcát hosszú, hamuszürke hajfürtök keretezték, melyek selymesen tekergőző kígyókként borultak a fekete bársonyból szabott spencerkabát vállára. Szeme, amit a stukkódíszes mennyezet felé fordított, összefüggő márványfehérben csillogott; a vérrokonai huszonhat év alatt sem tudták kideríteni róla, hogy lát-e vele, vagy világtalan. Különös, vontatott, tapogatózó mozdulatokkal bárt, mintha víz alatt lenne, valahol félúton a vakság és az ópiummámor között. Sohasem vett könyvet a kezébe - úgy tűnt, mintha valamiért viszolyogna tőlük -, de betéve tudta a klasszikusokat és a legtöbb Sant Sangué-i költő verseit; Geneviéve gyakran olvasott fel neki. Kedélyállapota szeszélyesen váltakozott, a legextrémebb szélsőségek között; néha őrjöngő dühroham jött rá, válogatás nélkül tört-zúzott mindent, ami az útjába került, máskor viszont hetekre katatóniás állapotba zuhant, csak feküdt az ágyán tágra nyílt szemmel, és a szolgáknak úgy kellett megetetniük. Ritkán - nagyon ritkán - voltak világos órái is; ilyenkor kellemes társalgónak bizonyult, különösen a művészetek terén, a többi Boucicault mégsem látta szívesen maga mellett, mert bármely pillanatban idióta görcsök törhettek rá.
Egy kristályszív dobog fagyottan, mint a jégtömb;
A sápadt szembogárból az élet fénye eltűnt.
Ha hajnalpír dereng a messzi bérceken,
Mélyébe zárja őt egy ódon sírverem.
- Bayard de Montbrun: Az éjszaka ivadéka. Tizennegyedik század - szólalt meg csendesen a küszöbön álló Antoine.
Luc, aki törökülésben kuporgott a földön egy fényezett mahagóni hintaszék mellett, összerezzent, s halott tekintetét az unokatestvérére emelte. Arcára különös, földöntúli mosoly lopózott; felemelte a jobbjában szorongatott ópiumszívó pipát, és szótlanul intett neki, hogy kerüljön beljebb.
Antoine lehajtotta a fejét, hogy elférjen az alacsony szemöldökfa alatt, és belépett a bódító gőzökkel terhes levegőjű szobába. Az egy személyre méretezett, privát dohányzóhelyiség Luc kedvenc búvóhelyei közé tartozott; remélte, hogy itt fogja találni. A berendezés gazdagon szőtt perzsaszőnyegekből, egy intarziás lapú asztalkából, a hintaszékből, két antilopbőr szófából meg egy magas, keskeny polcból állt. A polc csaknem teljesen üres volt, a legfelső traktust kivéve, amelyen csupakék szemű, keleti porcelánbabák sorakoztak - Luc gyűjtötte őket. Minden baba előtt kurta gyertyacsonk égett, mintegy kultikus felajánlás gyanánt; ezek világították meg úgy-ahogy a szobát. A falakon egyszarvúkat, sárkányokat, faunokat és más mitikus lényeket ábrázoló rézkarcok lógtak; rég elporladt mesterek párjanincs munkái, töredezett gipszkeretekbe foglalva.
Antoine helyet foglalt a szófán, és udvarias mozdulattal elhárította a felkínált pipát.
- Szoktál áldozatokat bemutatni azoknak a porcelánbabáknak, Luc? - kérdezte tűnődve.
Az őrült éles fejhangon felnevetett.
- Régebben, rokon, régebben. Mert mi is az az áldozat? Egy élet időnek előtte való felajánlása valamely érzékfölötti lénynek, ahogyan Ábrahám cselekedte Izsákkal. Én a művészi önkifejezés egy sajátos formáját leltem meg abban, hogy bizonyos rituálék segítségével istenné tettem ezeket a babákat. De már nincs szükségük az áldozati szertartásokra.
- Nincs? - Az ópiumfüst lomha, szálkás felhőkben bodorodott a porcelánfigurák körül; a csupakék szemek rezzenetlenül meredtek a szemközti falon függő rézkarcokra. Egyeseknek sírásra görbült az ajka, mások festett szájjal kacagtak, mint valami keleti Harlekin.
- Nincs - mondta Luc. - Most már maguktól is képesek áldozatokat ejteni. Ha egyedül maradnak, leszállnak a polcukról, és portyázni indulnak a palota folyosóin. Néha, amikor meglátogatom őket, alvadt vér szárad az arcukon, .és az alsó polcokon széttépett patkányokat találok. A gyertyákat azért égetem, hogy kiengeszteljem őket.
- Miért? Téged is megtámadnának?
- Ó nem, engem szeretnek. Én adtam életet nekik. Tudod, valamelyikük mindig velem van. - Luc benyúlt a spencere alá, és előhúzott egy tarka selymekbe öltöztetett hercegnőt. Porcelánarca krémpúderrel és pirosítóval volt bekenve; két keze helyén horgas acélkampók villogtak. - Vigyáznak rám. Jó dolog tudni, hogy mindig egy isten őrködik a biztonságom felett.
- Akkor mire valók a gyertyák?
- A patkányok lelki üdvéért égetem őket. Így nem változnak démonokká, és nem térnek vissza a túlvilágról, hogy bosszút álljanak az isteneimen.
Antoine szíve hevesebben kezdett verni; hirtelen kiszáradt a szája.
- Gondolod, hogy a patkányok démonokká változnak a haláluk után?
- Ez a természet rendje. Porból vétettünk, és szörnyekké leszünk. - Luc ábrándosan elmosolyodott. - Hát nem gyönyörű'? Az örök körforgás harmóniája.
Harmónia... A vers: kötött beszéd. Testet öltött összhangzat. A démon nem képes harmónia létrehozására.
- A márki arra kér, hogy írj egy verset Geneviéve-nak a vér hatalmáról. Zenemű is lehet.
- Ó, a szépséges Géneviéve! Csodálatos teremtés! Egyszer talán majd belőle is istent csinálok...
Antoine megborzongott.
- Sürgős az ügy, Luc - mondta, és a keze lassan, övatosan araszolni kezdett a szalonkabát belső zsebe felé. - Még ma be kell mutatnom Geneviéve-nak. Ha nincs ihleted...
- Ihletem nekem mindig van, rokon. - Luc fölnevetett. - Milyen verset parancsolsz? Rondót? Szonettet? Balladát? Vagáns dalt? Meg is zenésítem, úgy egyszerűbb lesz a dolgod. Mire írjam? Violinra? Hárfára? Klavikordra? - Érzékien kinyújtózott, és mélyet szippantott az ópiumpipából. - Akár üstdobra is, ha úgy kívánod, bár az igencsak furcsa vers lesz!
A kéz lehullott.
- Klavikordra - mondta Antoine rekedten. - Majd eljátszod nekem, hogy megtanuljam. Mikor jöhetek érte?
- Pár órát adj, rokon - dúdolta Luc. - Hármat, legfeljebb négyet. Írok neked egy dalt a vér szaváról; szomorú lesz és vidám, összefüggő és szertehulló. Asszonáncokban írom meg, és patakokban fog folyni benne a vér; szinte látod majd a klavikord zengzetére szétnyíló ereket. Képzelj el egy alabástromfehér női keblet, amint élénkpiros cseppek hullanak rá, elébb csak lassan, aztán egyre gyorsuló iramban; képzelj magad elé egy száraz, szikkadt földdarabot, valahol a legsötétebb vadonban, amint mohón magába issza a kiömlő nedűt, nedves televénnyé dúsul, és mondhatatlan dolgok sarjadnak belőle; képzeld el a lüktető anyaméhből kibúvó gyönge és törékeny kisdedet, tetőtől talpig haldokló szülője vérével borítva!
Antoine nagyot nyelt.
- A márki... nem akarja Geneviéve halálát.
- A halált és a föltámadást a vér köteléke fűzi egybe. A keresztények Krisztus vérét isszák áldozáskor. Az egyház legnagyobb szentsége vámpírokká teszi a híveket. Dicséretes dolog ez, hiszen a hívek szívják az istenük vérét, nem pedig fordítva.
- Úgy érzed hát, hogy a vér életet ad?
- Életet, és halált. Ez a kannibál kultúrák ősi és szent öröksége.
Antoine felállt a szófáról, és az ajtóhoz lépett. Ellentmondásos érzelmek vihara dúlt a kebelében. A küszöbről még visszanézett a szikár, talpig feketébe öltözött ifjúra; természetellenes élességgel látott minden apró részletet,.az orrlyukakból szállingózó ópiumgőz szertemosódó karikáit, a keményített fodrokat a selyem nyakravalón.
- Ne feledd a verset! - mondta. - Három óra múlva visszajövök érte.
Luc Boucicault szórakozottan bólintott, és emelt hangon szavalni kezdett:
És vándorol tovább a rút sziklák ölén.
Sietni kéne már; ne érje itt a fény.
Portyáról térve meg, a messzi bérceken
Új nappal vár reá, és újabb gyötrelem...
Bayard de Montbrun őrült verssorai még hosszan visszhangoztak Antoine után a néptelen, fáklyalényes folyosón.
A grottó alkotta a Boucicault-palota legmélyebb szintjét, amely még lakhatónak számított. A katakombák többi részével ellentétben nem emberkéz műve volt, hanem a természeté. Valamikor az ősidőkben, mikor a Boucicault-k által fizetett mérnökök és bányamunkások megépítették a titkos alagutak labirintusát - múmiává aszott testük évszázadok óta porlad már valamelyik elfeledett, befalazott csarnokban -, hatalmas cseppkőbarlangokra bukkantak a föld alatt, amiket a folyó tajtékzó hullámai mostak Saint Sangué hófehér mészkövébe. A barlangoknak szinte semmi összeköttetése nem volt a külvilággal; a szerteágazó kürtők fölfelé haladva ujjnyi vékony csatornákká szűkültek, a levegő a folyó habjaiban pezsegve és a hajszálrepedések útvesztőin jutott el a zord sziklaszirtek tündérországába. A talaj síkos volt és egyenetlen, itt-ott kristályhideg vizű tavacskák tarkították; fenséges oszlopok emelkedtek gőgösen a távoli mennyezet felé, bordázott oldaluk, akár az olvadt gyertyaviasz; a falakon lefutó vízcseppek különös mintázatokat vájtak a nyirkos tapintású felületekbe. A cseppkőalakzatok neve apáról fiúra szállt a nemzetségben, furamód azonban minden ág másként hívta őket. Egy cizellált minaretre emlékeztető, hatalmas pillért Antoine és Geneviéve Szivárványtorony néven ismert, Jourdain Tündérkirálynőnek hívta, Tartarin számára viszont egyszerűen csak Tűhegy volt. Másutt gigászi, szakállas emberarchoz hasonlatos képződmény meredt világtalan szemekkel a föld alatti vándorra; ezt felváltva nevezték Őszapónak, Mennydörgőnek és a Hiúság Vásárának. Antoine-t gyermekkorában folyton kísértette a kép, ahogy a roppant szemöldökök alatt hideg fény lobban a mély üregekben, és az elmeszesedett ajkak szólásra nyílnak.
A grottó nem volt halott vidék; a tarka köveken apró vízerek siettek rejtett gyűjtőmedencék felé, a fakózölden lüktető kristályok fényében vak szalamandrák napoztak, a hűs, páradús levegő parányi ázalagokat táplált a fal repedései közt tenyésző penészmohában. És - bár a felszínre egyetlen út sem vezetett - nem a Boucicault-k voltak az első látogatók ebben a föld alatti csodavilágban; a munkások néhol furcsamód primitív, megkövesedett koponyákat találtak, pattintott kőszerszámokat, kivehetetlen elmosódott ábrákat a falakat borító, áttetsző kristályréteg alatt. Az Őszapó előtt egy kör alakú területen megfeketült és elszenesedett a föld; Antoine gyakran eltűnődött rajta, milyen hosszan kellett itt égnie az áldozati tűznek, hogy koromnyomai ezredévek távlatából is kivehetők maradjanak. Különös vibrálás visszhangzott ezekben a magasztos-zord csarnokokban, tompán és kitartóan, közvetlenül a hallásküszöb alatt; megmagyarázhatatlan módon ingerlékennyé tett embert-állatot egyaránt. Amikor a család akkori magus hermeticusa leszállt a föld alá, hogy megtekintse a frissen föltárt barlangrendszert, ahol eredetileg vízgyűjtő ciszternákat akartak létesíteni, azonnal leállította a munkálatokat, és teljes laboratóriumi felszerelésével együtt leköltözött ide. A grottó azóta az egymást követő mágus-nemzedékek megszakítatlan láncolatának adott otthont nyálkát izzadó, hideg színekben játszó falai között; lakói azt állították, idelent valamilyen oknál fogva sokkal hatásosabban működnek a ráolvasásaik. Igazságuk lehetett, mert a Boucicault-k hamarosan nagy hímévre tettek szert, mint a hermetikus tudományok mesterei. És a szabály alól nem volt kivétel a vén márki fia, Tartarin sem.
Antoine vörhenyes fényt pillantott meg egy cseppkőpillér mögött, amely mellett a leghatalmasabb tölgyóriások is eltörpültek-volna. Óvatos léptekkel, nehogy elcsússzon a sikamlós talajon, megkerülte; a kezében tartott fáklya fénye semmivé enyészett a vérpiros ragyogásban.
Ovális hasadék nyílt a grottó sziklás talajában, szélét bíbor árnyalatú lángok nyaldosták körül; az emésztő hőség arculcsapásként érte a pillér fedezékéből előlépő Antoine-t. A levegőben úszó fanyar illatból rájött, hogy ez nem közönséges máglya, hanem magnéziumból, kénből, oltott mészből és illatos. gyantákból kevert görögtűz, amely falánkan tombolna tovább a víz színén is. A hasadék túloldalán széles munkapad körvonalai bontakoztak ki a visszfényben; sudár, erőteljes férfialak állt mellette egyenes derékkal, földig lógó ujjú, általvetős köntösben. A munkapadon egy fekvő emberi test kontúrjai rajzolódtak ki, és az Antoine-nak háttal álló alak keze fürge mozdulatokat végzett fölötte, mintha halottat boncolna. Antoine-t meglepte a látvány; úgy tudta, Tartarint.egyáltalán nem érdekli a medicina.
A görögtűzbe dobta a félig leégett fáklyát - volt nála még kettő a visszaútra -, és nyitott tenyerével védve arcát a hőségtől, megkerülte a hasadékot.
- Üdvözlet, rokon!
A köszöntésre Tartarin hátrakapta a fejét, mintha vipera marta volna meg. Középkorú férfi volt, szigorú, acélszürke szemekkel és gondosan nyírt, vékony bajusszal; halántékán őszülni kezdő haját rövidre vágva hordta. Antoine barátságosan elmosolyodott, és elindult feléje; nyomban visszahökkent azonban, amikor a mágus jobb keze megmozdult, és a köntös alól pisztolycső szegeződött a szívének.
- Ne közelíts, Antoine! - mondta Tartarin szenvtelenül. - Ha még egy lépést teszel, lelőlek.
Antoine leeresztette üdvözlésre emelt kezét, és értetlenül meredt a rokonára.
- A Sátán szerelmére! - hökkent meg. - Mi ütött beléd, Tartarin?
A mágus vállat vont; a keréklakatos pisztoly meg sem rezzent a kezében.
- A többieket nyugodtan nézd eszementnek, de engem ne! felelte. Kellemes, meleg, kissé nőies hangja volt. - Azt hitted, hogy rajtad kívül senki sem fogja észrevenni, mi történt a Machaut-kereszttel? Balga lélek! Nem te vagy az egyetlen a családban, aki nem feledte még el Lucien Maledieu átkát.
- Akkor hát te... - Antoine megnedvesítette az ajkát. Agyában egymást kergették a gondolatok. Túl messze vannak egymástól; ha rávetné magát, nem maradna ideje a döfésre. Tudta az unokabátyjáról, hogy kiváló céllövő.
- Azt gondolsz, amit akarsz; engem nem érdekel - mondta Tartarin. - Maledieu démonja elszabadult, és hatalmába kerítette valamelyikünket. Én tudom, hogy nem én vagyok az, de persze hiába hajtogatnám, hiszen nincs rá bizonyítékom. Te például elfogadnád bizonyítéknak, hogy nem lőttelek agyon itt azonnal?
- Nem - vágta rá Antoine határozottan. - Meglehet, így próbálsz a bizalmamba férkőzni, hogy elaltasd a gyanakvásomat.
- Na látod! - A pisztolycső fölemelkedett; most Antoine felemás szeme közé szegeződött. - Most fordítsunk egyet a dolgon: én a magam részéről senkiben nem bízhatok. Benned kétszeresen sem, hiszen vindicator vagy, és mint ilyen, elsősorban nyilván engem vettél gyanúba. Az a hullagyalázó pap valószínűleg telebeszélte a fejedet mindenféle ostobasággal, mi?
- Honnan tudod? - döbbent meg Antoine.
- Ami azt illeti, nem tudtam, de szinte biztosra vettem. Logikus lépés a részedről, hogy elsőnek őt keresed föl. Elvégre járatos az elméleti kérdésekben, és nem tartozik a családba; azaz veszélyt jelent a démonra nézve, ugyanakkor minden gyanún fölül áll. Ha önmagad vagy, sietsz tanácsot kémi tőle; ha megszállt a démon, az első dolgod, hogy megöld.
- Dehát... én nem öltem meg az abbét! - Antoine dühbe gurult. - Szóval... leereszted végre azt a pestises mordályt'?
- Eszemben sincs. Nincs bizonyítékom rá, hogy igazat beszélsz. Amennyit én tudok, attól az a perverz vénember most akár kiterülve fekhet az odújában, fültől fülig elvágott torokkal.
- Használd a tudományodat, az alvilág nevében! Nem eshet nehezedre kifürkészni innen!
- Hogy védtelen maradjak, és közben leszúrj? Nem, rokon, annyira ostoba nem vagyok! Amíg a munkámat be nem fejeztem, egy pillanatra sem fog lankadni az éberségem.
- Munkádat? Miféle munkádat?
Tartarin vállat vont.
- Végsősoron nem árthat, ha tudod. Amint értesültem a helyzet állásáról, tettem néhány óvintézkedést.
Oldalt lépett, hogy látni lehessen, min dolgozott olyan elmélyülten. Az alvadt vérföl mocskos boncasztalon egy idomtalan alak feküdt. Embernek tűnt, legalábbis megközelítőleg; formátlan testét durva öltésekből álló varratok hálózták be keresztül-kasul. Valami nem volt rendjén az arányaival; a kicsiny, nőies vonású fejhez nem illettek a hatalmas lapátkezek, a cölöpnyi combok. Bal melle szőrös volt és lapos, a túloldalon azonban jól formált női kebel domborodott, nemi szerve pedig egyáltalán nem volt, mintha több különböző testből fércelték volna össze. A szürkében játszó szemhéjak horpadtan tapadtak az üresen tátongó szemgödrökbe.
- Lorenzónak neveztem el - mondta Tartarin, és lassú léptekkel a boncasztal túloldalára ment; a pisztolyt közben egy. pillanatra sem eresztette le. - Öt szolgát használtam fel hozzá, három férfit és két nőt. - Szabad kezével egy hosszú szikét meg egy ormótlan nyesőollót emelt föl az asztallapról; a pengék nem csillantak meg a máglya bíborvörös visszfényében, elborította őket a vastag rétegben rájuk kérgesült vér. - Már csak az utolsó simítások vannak hátra. - Letette a sebészeszközöket, s tenyerét a boncasztal végében fölállított két kurta oszlop egyikére helyezte. Hullámos felületű, mélyen bordázott fémötvözetből voltak, felül vékony dróthuzal kötötte össze őket. Kékes lidérclángok száguldoztak rajtuk fel-alá, s csúcsba futó hegyükön Szent Elmo tüze táncolt. - Tíz perc múlva Lorenzo fölkel erről az asztalról, és attól a pillanattól kezdve tapodtat sem fog tágítani mellőlem.
A hasadékban bömbölve magasra csaptak a mélyvörös lángok, forró kámforillattal árasztva el a két farkasszemet néző rokont. A grottó cseppköves boltívein semmivé enyésző fénykísértetek ropták őrjöngő vitustáncukat.
- Azt akarod mondani, hogy ez a valami... él? - kérdezte Antoine undorodva.
- Korántsem - felelte a mágus. - De attól még nagyszerű testőr válhat belő1e. Önálló gondolatai nincsenek; csak az én utasításaimnak engedelmeskedik.
- Miért csinálod ezt, Tartarin?
- Hát nem nyilvánvaló? Válsághelyzetbe kerültünk, és én eltökéltem magam, hogy túl fogom élni. Valakit a családból megszállt a démon; és imádkozz, rokon, hogy ne én legyek az! - A mágus arca elborult; ajka ugyanolyan keskeny vonalnak tűnt, mint fölötte a ceruzavékony bajusz. - Mert én nem fogom hagyni, hogy lemészároljanak, bármilyen szent ügy érdekében történjen is!
- Gondolj a vér kötelékére, rokon! - próbálkozott félszívvel Antoine. - Mit szólna ehhez apád?
Tartarin szeme résnyire szűkült.
- A vén bolond álomvilágban él. A Boucicault-k öröksége felhígult; ágyékuk száraz kóró, a vérük savó. Nem vagyok olyan ostoba, hogy osztozzak a bukásukban. A démon el fog emészteni titeket, téged meg a drága Geneviéve-det is, és utoljára értem jön el majd; akkor pedig üvöltve takarodik vissza a pokol legsötétebb bugyraiba. Nem vagyok olyan védtelen, mint az eretnek pap hiszi.
- Rosszabb vagy, mint az abbé, Tartarin - mondta Antoine lassan, megfontoltan. - Nem félsz, hogy ezért meg foglak ölni?
- Nem lesz rá alkalmad. - A mágus elmosolyodott, és nyugodt kézzel hátrahúzta a pisztoly kakasát. - Tíz szívverésnyi időt adok neked, rokon. Nem kockáztathatok.
Antoine megsimogatta az állát, és unokabátyja rezzenetlen szemébe nézett.
- Igen, azt hiszem, valóban megtennéd - suttogta elgondolkodva. - Ki tudja; talán neked van igazad, rokon!
Azzal sarkon fordult, és eltűnt a nyirkos grottó visszhangos félhomályában.
Tartarin pontosan úgy viselkedett, ahogy várta. A konkrét lépéseit persze nem láthatta előre; abban azonban meglehetősen biztos volt, hogy a többiek közül az unokabátyja fog a leggyorsabban reagálni, és először is a saját személyes biztonságáról gondoskodik. A probléma csak abban állt, hogy hasonló helyzetben a démon által megszállt személynek is ugyanez lett volna az első cselekedete. Montfaux abbé igazat beszélt; a mágus gondolkodásmódja annyira közel állt a démonéhoz, hogy szinte lehetetlen volt különbséget tenni közöttük.
A látogatás mégsem bizonyult teljesen haszontalannak; véletlenül vagy szándékosan, de Tartarin elejtett egy célzást a démon várható lépéseire nézve. Talán azért tette, hogy segítsen Antoine-nak; talán azért, hogy hamis nyomra küldje, vagy őt magát keverje gyanúba. Ez egyelőre mindegy volt; Antoinenak ellenőriznie kellett, hogy áll a helyzet.
Ezúttal alulról, egy titkos csapóajtón érkezett meg a galériás csarnokba; a márvanylapnak alcázott fedél közvetlenül a roppant kandeláber mellett nyílt. Ahogy Antoine félretolta, és kitornászta magát a négyzetes nyíláson, a szalagfreskók között fülsértő csikorgás visszhangzott végig. Valószínűleg fölkarcoltam az igazi márványlapokat, gondolta magában. Az abbé ministránsai majd helyrehozzák.
A csarnok még kihaltabbnak tűnt, mint az előző alkalommal; a kandeláberben égő tűz panaszos hangon pattogott és sistergett. A karzat alatt megbúvó ajtó résnyire nyitva állt; az ékköves kereszt lehullott róla, és elhagyottan hevert a földön. Antoine féltérdre emelkedett, és összevonta szemöldökét. A vindicatorok vadásztőre halk szisszenéssel hagyta el a szarvasbőr tokot, és hideg fénnyel megvillant a kezében.
Lassú, óvatos léptekkel közelítette meg az abbé lakrészét, de semmi zajt nem hallott. A falhoz simult a bejárat mellett, és vigyázva belökte az ajtót. Mósuszillat csapta meg az orrát. Odabent semmi nem mozdult.
Hirtelen szökkenéssel a küszöbön termett; lábát térdben megrogyasztotta, felsőtestével kissé előrehajolt, jobbjában harcra készen villogott a fegyver. A kristálycsillárok közönyösen ragyogtak, fényük körberajzolta a felborult asztal körül heverő oltárszentségtartókat, éles kontúrokat varázsolt a kiömlött miseborok tócsájában heverő pásztorbotra, élénkpiros virágokkal hímezte körül a sarokban fekvő ministránsgyerek kettéhasított koponyáját. A hátsó ajtó megperzselt szélű szilánkjai tépetten lógtak a tölgyfakeretben; muskétával lőhették be. Halotti csend volt.
Antoine megindult az ajtó felé; minden idegszála pattanásig.; feszült, az előreszegezett vadásztőrön leheletfinom remegés borzongott végig. Elhaladt a talpas feszületekkel telizsúfolt asztal mellett - a legszélső fölborult, és úgy döntötte magával, a többit, mintha sorba állított dominók lettek volna -; átlépte a miseborban ázó pásztorbotot. A ministránsfiú arca egy precíz, hosszanti vonal mentén kettévált, egészen az orra tövéig; a tágra nyílt szemekben most sem csillogott több élet, mint azelőtt. A zöldeskék fény átszüremlett a körkörös teremből; a küszöbön túl egy arcra borult emberi test hevert szétvetett karokkal.
- Nyugalom, gyermekem!
Antoine összerezzent. A fal takarásából Montfaux abbé lépett elő, párnás kezét roppant pókhasán nyugtatva. A táskás, vizenyős szemekben különös fény csillogott.
Antoine mélyen, szaggatottan szívta be a levegőt, és leeresztette a tőrt.
- Jól van tisztelendőséged?
- Nem esett bajom. - Az abbé hátralépett, és egy kézmozdulattal beljebb invitálta vendégét. A muskétalövés, miután szilánkokra zúzta az ajtólapot, telibe találta a terepasztalt. A valótlan, víz alatti derengésben úgy tűnt, mintha a homokfoltok és a szerteszóródott ólomkatonák varas himlőhelyek lennének a mozaikpadlón tivornyázó tritonok szakállas képén.
Antoine körbejárta a földön fekvő orgyilkost, félrerúgta az elejtett muskétát, majd cipője orrával óvatosan a hátára fordította a tetemet. A halott férfi még mindig görcsösen szorongatta jobbjában a meztelen szablyát. Ahol a szemének kellett volna lenni, ott összefüggő, megfeketedett szélű üreg húzódott keresztben az arcán. A szörnyű sebből áttetsző váladék szivárgott.
- Kobramérget tartok a pecsétgyűrűmben- magyarázta Montfaux abbé. - Egyenesen a képébe fröccsent, amikor rám törte az ajtót. Ostoba próbálkozás volt.
- Iaquinto Coronado - mondta Antoine, és tőrével a szétroncsolt arc felé bökött. - Mikor utoljára láttam, Jourdain kíséretében volt.
- Az nem  jelent semmit. Bármelyik Boucicault kiadhatta neki az utasítást.
- Szóval tisztelendőséged szerint valaki szándékosan akarta Jourdainre terelni a gyanút?
Az abbé vállat vont.
- Nem biztos, fiam. Senki sem tudhatta, hogy te Jourdain társaságában láttad ezt a szolgát. Másfelől az is lehet, hogy a démon könnyű prédának vélt - elvégre csak egy csatlóst küldött ellenem -, és nem tartott tőle, hogy az eszközén keresztül lelepleződhet.
Antoine az abbé szemölcsökkel borított arcára emelte tekintetét.
- Mikor nemrégiben találkoztam vele, Jourdain meghívott egy italra a vörös szalonban. Nem szokása az ilyesmi.
- Portyáról tért vissza, nemde? Talán társaságra vágyik. Vagy csapdába akar csalni.
- Mit tanácsol tisztelendőséged'?
Az abbé töprengve simogatta vastag ajkát. Antoine látta, hogy három-három gyűrűt hord mindkét kövérkés kezén. A többi vajon milyen titkokat rejtegethet'?
- Próbálj meg elcsevegni vele. De semmiképpen se menj oda felkészületlenül! Ha megszállta a démon, Jourdain nagyon veszélyes ellenfél lehet; ha viszont bűntelen, erős szövetségesre lelhetsz a személyében.
- Tartarin tud a Machaut-keresztről. Azt mondta, mindenkit megöl, aki megpróbálja megközelíteni.
- Teljesen ésszerű lépés a részérő1. Hasonló helyzetben tíz magus hermeticus közül kilenc ezt cselekedné. Nem az intuíciójukban bíznak, hanem a logikában, és éppen ez az arrogancia teszi kiszolgáltatottá őket.
- Testőrt készített magának halott szolgákból. Tisztelendőséged azt mondta, a démonok nem képesek kreativitásra...
- Nem kreativitásról beszéltem, hanem harmóniáról - ingatta fejét az abbé. - A gólemek működése nem a harmónia elvén alapszik.
Antoine megint maga előtt látta az össze nem illő testrészekből egybefércelt, idomtalan alakot a boncasztalon, és megborzongott.
- Most mit fog csinálni tisztelendőséged'? - kérdezte.
A kiátkozott pap fennkölten elmosolyodott; ujjai a derékövéről lógó rózsafüzért babrálták.
- Azt hiszem, elérkezett az a pillanat, gyermekem, amikor felül kell vizsgálnom a csáládoddal kötött megállapodásomat. A kockázatok tetemesen megnövekedtek, és nem vagyok benne biztos, hogy érdemes-e továbbra is vállalnom őket.
Antoine hosszú ujjai megszorultak a vindicatorok szent tőrének markolatán. Ha az abbé, megannyi féltve őrzött családi titok beavatottja, egy másik nemzetség védelme alá helyezné , magát, az valóságos katasztrófával érne fel a Boucicault-k számára. A legtöbb család persze gyanakodna rá, de a LeFévre-ek vagy a de la Monték tárt karokkal fogadnák. Nem, gondolta magában; a pap sehová sem fog menni ebből a palotából.
- Itthagy minket tisztelendőséged'? - kérdezte közömbösen. Az abbé tekintete szúrósan rámllant.
 - Ha ez lenne a szándékom, nem fedném föl előtted, gyermekem - felelte. - A nemzetségeddel való együttműködés eddig igen gyümölcsözőnek bizonyult; semmi hajlandóságom  egy ostoba krízishelyzet okán felrúgni. Figyelembe kell vennem azonban, hogy a démon a kiiktatásomra fog törekedni, mivel veszélyt jelentek a számára. Holtan nektek sem hajthatok hasznot. Most tehát visszavonulok lakosztályom hátsó traktusiba, és foganatosítok néhány elővigyázatossági intézkedést. Attól tartok, egy darabig nem fogjuk viszontlátni egymást.
- A démon egy Boucicault-t szállt meg - mondta Antoine lassan. - Gondolja tisztelendőséged, hogy van olyan hatalom ebben a palotában, amely dacolhat egy vérbeli Boucicault akaratával?
Montfaux abbé önelégülten elmosolyodott; apró szeme mélyén sárga zsarátnokok izzottak fel.
- Igen, gyermekem - felelte. - Gondolom.
A palota ismerős, meghitt minősége megváltozott Antoine körül, ahogy a felső szintek felé igyekezett a félhomályos folyosókon. A sötét zugokban feszülő pókhálók mögött veszedelem lappangott; olvadó testű rémalakok bújtak meg az oltalmazó árnyékban; a falburkolatban a szúpercegés bántóan élesnek tűnt; a tovatűnő illatárnyalatok kripták mélyéről feltörő hullabűzt idéztek. Azon kapta magát, hogy idegesen pillant körül minden fordulóban, s néha meg-megáll hallgatózni, nem neszeznek-e osonó léptek a háta mögött. Nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy valaki figyeli; mintha az egyenruhás ősök fakuló tekintete a porlepte festményeken minden mozdulatát nyomon követte volna. A nemezis árnyéka borult az egész palotára, valami különös, néma végítéleté; a carrarai márvány lépcsőfokokból dermesztő hideg áradt, s a levegő mintha besűrüsödött volna, egyre nehezebben tudta belélegezni.
Antoine tudta magáról, hogy gyengék az idegei; ez az évszázados beltenyészet elkerülhetetlen következménye volt. A környezete ugyanolyan, mint mindig, csak saját felzaklatott érzékei járatják vele a bolondját. A Machaut-kereszt romlását követően a palota különös metamorfózison ment át; biztonságos, meleg menedékből ellenséges hellyé változott, valami idegen és riasztó világgá. Lehetséges lenne, gondolta Antoine dideregve, hogy a démon életre kelti a hosszú évszázadok borzalmait, a kongó csarnokokba fulladó halálsikolyokat, a megsárgult csontok görcsös vonaglását, az utolsókat lobbanó tekintetek tüzét a befalazott szobákban? És aztán mindezek a távoli, ködös és megfoghatatlan benyomások valami képlékeny egésszé állnak össze, a kínok között odaveszettek faji emlékezetévé, mely irdatlan ólomkoloncként zuhan a Boucicault-kra, hogy összeroppantsa őket? Nem, nyugtatta meg magát, ez sosem történhetne meg; ha megjelenne valahol ez az időtlen fantom, az ősök szellemei feltámadnának a sírfödél alól, hogy szembeszálljanak vele. És diadalmaskodnának.
A győzelem a vérében van a Boucicault-knak.
Miért rezzent akkor mégis össze, amikor az egyik boltozatos folyosó félhomályos mélyén megpillantotta azt az agg, libériás lakájt, amint üres tekintettel bámulja őt a sötétből, s glaszékesztyűs kezében patinától fekete ezüsttál csillan? Megállt az ismerős ajtó előtt; szíve a torkában dobogott, hatalmas, mély kortyokban szedte a levegőt. A folyosó falait puha brokáthuzat borította; az alkóvokban selyemmel árnyékolt olajlámpások égtek diszkrét fénnyel. Antoine keze a sárgaréz kilincsre tévedt; egy pillanatra lehunyta a szemét, habozni látszott, aztán határozott mozdulattal benyitott a meleg fény és a parfümillat meghitt világába.
- Malhereuse!
Geneviéve a tégelyekkel teliszórt pipereasztalka ezüsttükre előtt ült fűzőben és csipkés alsószoknyában; éppen aranyszőke haját tupírozta, és mint mindig, most is gyönyörű volt. A szorosra húzott főző kiemelte érett, asszonyos domborulatait, ám ovális arca - a szépítőszereknek hála - a szűzi ártatlanság igézetével ragyogott.
- Fi donc, rokon! Hol tanultál modort? Kezdem unni már, hogy kopogtatás-nélkül törnek rám a hálószobámban.
Antoine becsukta maga mögött az ajtót, és elmosolyodott. A vadásztőrt most hidegnek és nehéznek érezte a szíve fölött.
- Miért, nővérkém, előttem ki háborgatott?
Geneviéve felsóhajtott, és leengedte a fésűjét. Dús, szőke haja - Antoine szerette selymes tapintását - apró csigákban omlott hófehér vállára. Királynői termet volt, lenyűgöző és tiszteletet parancsoló; a tökéletesség időtlen bálványa a torzszülöttek és degeneráltak világában. Még az az egyetlen, aprócska hiba - a csillag alakú anyajegy az állán - is csak a szépségét emelte, ahogy kihangsúlyozta a fekete kohllal kihúzott, sűrű pillájú szempárt.
- Szegény Luc járt nálam az imént - mondta. - Valami zenés verset komponált nekem,.a vér hatalmáról.
Antoine szemöldöké ráncba futott.
- Szépnek találtad?
- Ahogy mozog, az persze taszítja az embert, de a vonásaiban van egyfajta különleges finomság.
Antoine a pipereasztal mellett álló kerevethez lépett, és hanyag mozdulattal leheveredett rá.
- Ne szórakozz szíved egyetlen szerelmével, drága rokon! A versre vagyok kíváncsi.
- A versre? - Geneviéve vállat vont. - Nem tudta lejátszani. Nem tartok klavikordot a hálószobámban. Ha majd felöltöztem, a szalonban meghallgatom.
- Nem tartasz tőle, hogy váratlan érkezésem megakadályoz ennek az intim műveletnek a befejezésében?
Az asszony bársonyos hangon felkacagott.
- Néha igazán szórakoztató tudsz lenni, kedves rokon. Szeretem, ahogy elcsábítasz. - Hátravetette rakoncátlan fürtjeit, és sokat tudó pillantással nézett Antoine-ra. - Ki vele, testvérkém: miért jöttél'?
- La fémme fatale - mondta Antoine, és meglazította a nyakravalóját. - Veled szemben nincs esélyem, Geneviéve; minden titkomat előre tudod.
- Ehhez nem kellett nagy tudomány. Máskor mindig névjegyet küldesz, hatalmas rózsacsokrokkal állítasz be, és szinte sziporkázol a szellemességtől. Ezúttal viszont bejelentés nélkül jöttél, csupa por a ruhád, csak úgy árad belőled a katakombák bűze, és vibrálsz a feszültségtől, bármennyire próbálod leplezni. Már megint a vén sátán küldött?
- Luc látogatásából már sejthetted. - Antoine félkönyékre támaszkodott, a másik karját kinyújtotta, és gyengéden megcirógatta nővére keblét. - Elég fura, hogy idejött. Úgy beszéltem meg vele, hogy együtt fogunk felkeresni.
- Luc rokonnak sosem volt erős oldala a beszámíthatóság.
- Legalább elszavalta neked a versét'? Kíváncsi lennék rá, hogy... mennyire eredeti.
Geneviéve megfogta öccse kezét, és forró, feszes bőrére szorította.
- Azt akarta, hogy zenés kísérettel halljam, de azért elárulta, miről szól - mondta mély, búgö hangon. - Antoine... ugye tudod, miért nem akarok tőled gyereket?
- Hogyne tudnám! - Antoine felsóhajtott; pillantása végigvándorolt a nő sudár alakján. - De azzal ugye tisztában vagy, hogy nincs más választásunk?
- Jourdain elrabolhatna egy fiatal nőt valamelyik rivális családból. Azt hallottam, Inés de la Monte gyönyörű teremtés.
- Nálad semmiképpen sem lehet gyönyörűbb, nővérem - mosolyodott el Antoine, és csókot lehelt az asszony kezére. - De jól tudod, hogy ez lehetetlen; nem bízhatjuk a Boucicault-k következő nemzedékének fölnevelését egy idegen nőre!
- Elég lenne addig megtartani, amíg szül néhány gyereket - javasolta Geneviéve. - Utána megölhetnénk.
Antoine a fejét rázta.
- A delejezési módszer, amit Tartarin használ, nem teljesen megbízható. Az elmúlt kétszáz évben három olyan eset is adódott, amikor egy szolga mentesült a hatása alól.
- Ötszáz esetből három. Ez még felvállalható.
- A legutóbbi alkalom kis híján a Boucicault-ház bukásához vezetett. Alvise Corvi az akkori márki személyi titkára volt. - Antoine szelíden megsimogatta .a nővére arcát. - Túl nagy a kockázat, Geneviéve.
- És mit fog csinálni az öregember, ha nem engedelmeskedem'? Erőszakkal nem kényszeríthet - ahhoz túl értékes vagyok.
Antoine felemás tekintetébe őszinte szánakozás ült ki.
- Ha nem állsz kötélnek, Tartarin kezére ad.
Hosszú csend támadt. Geneviéve ellökte az öccse karját, és kifürkészhetetlen pillantással meredt a tükörbe.
- Félek a terhességtől, Antoine - suttogta végül. - Gondolj anyánkra! Az én születésembe belenyomorodott; a tiédet már nem élte túl.
- Az abbé segíteni fog.
Geneviéve elfintorodott, és heves, elutasító kézmozdulatot tett.
- Azt már nem! Inkább megmérgezném azt az undok varangyot, semhogy egy ujjal is hozzám érjen!
- Háromszor már meg is próbálkoztál vele - mondta Antoine tárgyilagosan. - Azt imádom benned, drága rokon, hogy van stílusod. Szarvasgombával töltött vaddisznópecsenye, indus sáfránnyal és aqua tofánával fűszerezve!
- Nem háromszor, négyszer. - Geneviéve a homlokát ráncolta. - A vén márki két ízben rájött; meg is kaptam érte a szemrehányást. Csak azt nem értem, mi történt a másik két alkalommal.
- Az abbé valóban olyan, mint egy varangyosbéka. Mit gondolsz, mitől nőttek ki azok a szemölcsök az arcán'? Az egész szervezete pukkadásig telítve van méreggel; egy adaggal több vagy kevesebb, már nem is számít.
Geneviéve az ajkába harapott.
- Rendben. Tegyük fel, hogy ért hozzá; tegyük fel, hogy hagyom, hogy hozzám nyúljon. Mit tud csinálni, ha egy vízfejű magzatot hordok ki, vagy egy olyan torzszülöttet, mint Jourdain? A női testnek vannak bizonyos dimenziói...
- Tisztában vagyok a női test dimenzióival. - Antoine vállat vont. - Felteszem, hogy ez esetben megszakítaná a terhességet. Vannak erre módszerek.
- Ismerem azokat a módszereket. Ha a magzat alakja kívülről már kitapintható, a főzet már nem segít, csak külső beavatkozással lehet elhajtani. - Geneviéve födetlen karján libabőr futott végig. - Acélfogókkal és kaparókésekkel, Antoine. És ne feledd, hogy én vérzékeny vagyok...
Antoine hallgatott; erre nem tudott mit mondani. A nővére bőre azért maradt ilyen ragyogó porcelánfehér, mert híg volt a vére, hiányzott belőle a savó. Gyerekkorában a széltől is óvták, és még most, felnőtt asszonyként sem használt hajtűt vagy acélfogú fésűt. Ha valahol felsértené magát, még Tartarin sem tudná elállítani a vérzést...
- A családokat nemcsak a fegyver és a titkos tudományok dönthetik romlásba - mondta végül csendesen. - Emlékezz a Chrétissonokra!
Nem kellett részleteznie; mindketten tudták, miről van szó. A Chrétissonok húsz esztendeje még Saint Sangué egyik leghatalmasabb családja voltak; harminchat lakatlan palota tartozott a befolyási körzetükbe. Ez a nemzetség mogorva, magánakvaló természetéről volt híres; ritkán kezdeményeztek viszályt, de ha valaki háborgatta őket, irgalmatlan erővel vágtak vissza, és nem könyörültek senkinek. Nem csoda, hogy hosszú időn át nem keltett feltűnést, hogy nem adnak hírt magukról: nem vezették portyákat idegen területre, és a sajkás kereskedők is hiába kiabáltak az ablakaik felé a csatornák vizén ringó ladikokból. Öt év múlva a Coronadók alaposan felszerelt expedíciót indítottak a Chrétisson-palotába. Akik át tudták verekedni magukat a sátánian agyafúrt csapdákon és az elvadult szolgatörzseken, végül a régi lovagteremben találták meg a múmiává száradt Guillaume Chrétissont; magasított trónszéken ült, és tengernyi drágaság volt körülötte felhalmozva. Ő volt a nagymúltú vérvonal utolsó sarja. A hirtelen gazdátlanná vált területek fölött persze azonnal olyan véres háborúság robbant ki, amire évszázadok óta nem volt példa; a Boucicault-k két embert és csaknem hatvan szolgát veszítettek a gyilkos viszályban.
- Az életem nekem mindennél drágább - felelte Genviéve, és a szemében dacos szikra villant. - Még a család ügyénél is!
- Attól tartok, a márki ezt másként látja.
Geneviéve suhogó alsószoknyával felállt a pipereasztal mellől, és egy elefántcsontberakásos italszekrényhez lépett, amely a falburkolatba volt beépítve.
- Hadd kérjek még egy kis haladékot, rokon! - mondta, miközben kinyitotta a dombormívesen faragott ajtócskát. - Csak néhány évet! - Kristálypalackot vett elő, és konyakot töltött két hasas pohárba. - Időre van szükségem, hogy átgondoljam a dolgot. Talán találok valami megoldást. - Ezüsttálcára tette a poharakat, és visszament Antoine-hoz. A tálcának hanyag kézmozdulattal csinált helyet a pipereasztalkán; a szépítőszeres tégelyek szétszóródtak a vastag, bolyhos szőnyegen. - Melyik poharat választod?
-Elegáns gesztus egy nagyvilági hölgytől - mondta Antoine, és találomra elvette a baloldalit. - Ha nem kínáltad volna fel, most figyelmeztetnélek rá.
- Szükség van még erre közöttünk?
- Egy úriember sohasem lehet eléggé elővigyázatos - felelte Antoine, és belekortyolt a tüzes-hűs italba. Erős párlat volt; a szesz égette a torkát, ahogy lecsorgott rajta.
- Ezzel az erővel akár palackot is választhattál volna magadnak a szekrényből - mosolyodott el Geneviéve. - Miért nem tetted?
- Az ital szeszélyes jószág, és sokféle szállal kötődik a gazdájához. Ki tudja, nem szemeltem-e volna ki merő véletlenségből egy olyan palackot, amelyből egyetlen korty is elég, hogy hű szívem megszűnjön dobogni?
- Talpraesett válasz. - Geneviéve az öccse poharához koccintotta a sajátját, és egyhajtósra felkortyolta a nemes nedűt. - Talán még helyes is.
- Ó, én biztosra veszem, hogy helyes. - Antoine benyúlt a kabátzsebébe, elővette a vindicatorok tőrét, és tokostul végigfektette az ezüsttálcán.
Geneviéve homloka ráncba szaladt.
- Ezt meg mire véljem, szeretett rokon?
- Az imént próbára tettelek, drága nővérem. Farkas van az akolban.
Geneviéve nem ismerte - nem is ismerhette - Lucien Maledieu történetét. Sötét titok volt ez, amelybe csak a mindenkori: családfő, a magus hermeticus, és persze a vindicator nyerhetett beavatást. Azt azonban tudta, miféle címet visel az öccse, és milyen feladat jár ezzel a ranggal: belülről őrködni a nemzetség biztonsága fölött. Sanguis servando sanguinem facite...
- Egy rivális család mágusa bűbájt bocsátott valakire közülünk - magyarázta Antoine. - Még nem tudom, ki az, de a kör egyre szűkül. Ha te lennél a fekete bárány, éri már nem élnék. A konyak végzett volna velem.
Az asszony arcára derűs mosoly lopózott; a csillag alakú anyajegy eltűnt egy gödröcskében.
- Hiszen te választottad ki a poharadat!
- Igen, de ez esetben te jó előre ellenmérget vettél volna be, hogy neked ne ártson az ital. Luc látogatásából már sejthetted, hogy előbb-utóbb én is megérkezem. - Antoine viszonozta a mosolyt. - Hajlamos voltam bízni benned, ezért eleve nagy téttel játszottam.
-És mit csináltál volna, ha valóban engem vontak bűbáj alá?
- Kihasználtam volna a halál beálltáig hátralévő másodperceket. A te esetedben egyetlen karcolás is elegendő. - Antoine felhajtotta a maradék konyakot, és újra töltött magának. - Olyan méreg nem létezik, ami azonnal ölne, és mi, vindicatorok eléggé fanatikus természetűek vagyunk. Emlékszem, gyerekkorunkban sohasem értetted, miről pusmogunk annyit: apával.
- Szerencséd van, nagybecsű rokon, hogy kiinduló feltételezésed megalapozottnak bizonyult. - Geneviéve még mindig mosolygott, de a tekintete kihűlt. - A mérgekkel kapcsolatos ismereteid még sok kívánnivalót hagynak maguk után.
- Buzgón igyekszem bepótolni a mulasztásaimat. - Antoine hátradőlt a kereveten, és tűnődve forgatta kezében a poharat. - Ami azt illeti, azért is vállaltam ezt a kockázatot, mert kétségbeejtő szükségem van a segítségedre.
- Milyen téren?
- Jourdainre gyanakszom. - Antoine belekortyolt az italba, és letette a pipereasztalra. - Megközelítőleg húsz perc múlva szembesíteni fogom a bizonyítékaimmal. Forrón remélem, hogy tévedtem; ha viszont nem így áll a helyzet, Jourdain pillanatok alatt szecskává aprít. Kivéve persze, ha van egy titkos ütőkártyám.
- Más szóval?
- Más szóval, nővérkém, szeretnék egy kicsit körülnézni a ládikádban.
Geneviéve tűnődve simogatta az arcát.
- Tegyük fel, hogy elhiszem ezt a históriát. Mi van, ha történetesen te vagy a fekete bárány?
- Miért mondtam volna el akkor neked ezt az egészet?
- Hogy a bizalmamba férkőzz. Hogy kicsald tő1em a ládikám kulcsát, azután pedig megölj.
Antoine mosolyogva széttárta a karját.
- Úgy tűnik, egyetlen szerelmem, rajtad a kockáztatás sora.
- Nem - mondta Geneviéve. - Engem nem nevelt vindicatornak apánk.
Gyors mozdulattal a pipereasztal alá kapott. Szegecsek reccsentek, vékony vaskapcsok hullottak a földre. Az asszony letépte az asztallap aljára erősített pisztolyt, két lépést hátrált, és Antoine-ra szegezte.
- Ne mozdulj!
- Ez ma már a második alkalom - vont vállat Antoine beletörődő mozdulattal. - Tartarin is így üdvözölt a grottóban.
Geneviéve a fűzője elejébe nyúlt, apró kulcsocskát halászott elő a dekoltázsából, és odahajította az öccsének.
- A ládikó az ágyam alatt van, láb felől. Ha a tőr felé nyúlsz, vagy két lépésnél közelebb jössz hozzám, lövök.
- Köszönöm. - Antoine felállt a kerevetről, és elindult a szoba hátsó része felé, amit összecsukható, hímzett spanyolfal választott el a bejárati traktustól.
- A spanyolfalat döntsd le! - utasította az asszony. - Látni akarlak.
Antoine engedelmeskedett; Geneviéve fehérneműi és tartalék fűzői eltűntek a bambuszkeretekre feszített, gazdagon hímzett selyemvásznak alatt. A szoba hátuljában hatalmas, baldachinos ágy állt, bojtos brokátleplekkel és leheletfinom szatén függönyökkel. Antoine letérdelt mellé, és némi tapogatózás után kihúzta alóla a rokokó rézveretekkel ékes, diófa ládikát; talán másfél láb széles lehetett.
- Különös belegondolni, minő érdekes holmik fölött folytak szerelmetes éjszakáink - mondta, és felemás tekintetét a nővérére emelte. - Ez ugye nem az igazi ládikó?
- Nem, de neked az is elég lesz, amit ebben találsz - vágta rá az asszony; a pisztoly egyáltalán nem remegett a kezében. - Vigyázz a kulccsal; ne a szokásos irányba fordítsd el, hanem jobbról balra! Különben belobban a nafta, és mindent salakká éget odabent.
- Ügyes. - Halk kattanás; Antoine felbillentette a cizellált fedelet. - Ügyes!
A ládikó puha, vérvörös bársonnyal volt kibélelve; tucatnyi fiola, tégely és üvegcse sorakozott benne precíz elrendezésben. Antoine orrát különös illatorgia csapta meg: főként keserűmandula, citrommal és fodormentával elegyesen. Különféle színű és állagú folyadékok, kenőcsök és porok, a rettegett aqua tofánától a szalamandravízen keresztül az angyaltinktúráig - a ládikó tartalmával egy egész várost ki lehetett volna irtani.
- Eligazodsz közöttük? - kérdezte Geneviéve.
- Nagyjából. - Antoine azon tűnődött, hogy ha ebbe a ládikóba ennyi kincset zsúfoltak össze, vajon mit rejthet a másik, az igazi? Óvatosan kivett egy lapos fémtégelyt meg egy kabalisztikus jelekkel telefaragott, miniatűr szelencét, majd mindkettőt a zsebébe csúsztatta. - Nem teljes a gyűjteményed, Geneviéve. Két apróságot eltettem, de úgy látom, valaki már elcsent belőle néhány másikat is.
- Mindegyikünknek megvannak a magunk külön kis titkai.
Antoine lehajtotta a ládikó fedelét. Hirtelen émelyítő szédülés. fogta el, egy pillanatra elsötétült körülötte a világ; mire azonban igazán megrémülhetett volna, már vége is volt. Bizonyára azok a furcsa illatok; nem jó dolog egyszerre ennyi halálos méreg kipárolgását belélegezni.
Fölállt, és a lábával visszatolta a ládikát az ágy alá.
- Szükségem lesz a tőrömre, kedves rokon.
Geneviéve hátát a falnak vetve odébb oldalazott.
- Menj csak, vedd magadhoz! De szeretném, ha nem tennél vele hirtelen mozdulatokat - kedvellek, Antoine, és nagyon elszomorítana, ha elveszítenélek.
- Aggodalomra semmi ok. - Antoine visszament a pipereasztalhoz, letette a kulcsot, és óvatosan kihúzta a szarvasbőr tokból a tőrt; ügyelt rá, hogy még véletlenül se takarja el hátával a látványt Geneviéve elől. Aztán elővette a fémtégelyt, és a körmével lepattintotta a fedelét; hígnak tűnő, zsírosan csillogó, színtelen balzsam volt benne. Antoine vigyázva belecsorgatta az egészet a tok nyílásába. A legtöbb laikus azt hiszi, hogy a mérget a fegyver pengéjére kell kenni, ami ostoba dolog, és cseppet sem gazdaságos. Ha a toknak vagy a hüvelynek az anyagát itatjuk át méreggel, sokkal jobban megmarad a pengén, és hosszabb ideig kitart. Miután végzett a művelettel, nagyon lassan visszacsúsztatta a tőrt a tokába, és elrakta a szokásos helyre, a kabátja belső zsebébe.
Ezután Geneviéve felé fordult, és belemosolygott a feketén ásító pisztolycsőbe.
- Nyomaszt a tudat, hogy búcsúcsók nélkül leszek kénytelen távozni társaságodból - mondta.
- Én sem örülök neki, kedves rokon - felelte a nővére könnyedén. - Fájdalom, egyelőre bele kell nyugodnunk a megváltoztathatatlanba.
- Mondd, drága Geneviéve, nem kölcsönöztél véletlenül néhány ilyen kis játékszert családunk más tagjainak is? Esetleg az elragadó Jourdainnek, vagy a szegény kicsi Lucnek?
- Említettem már, hogy mindegyikünknek megvannak a magunk kis titkai.
- Ugyan, nővérkém, nekem igazán megmondhatod! Hát hazudtam én neked valaha?
- Most, az előbb. - Geneviéve viszonozta a mosolyt. - Egy árva szót sem hiszek el ebből a bűbáj-dologból.
- Akkor miért adtad ide nekem a ládikád kulcsát?
- Mert egy dologban igazat beszéltél. - Az asszony arca megkeményedett. - Valóban van egy fekete bárány a családban. És nekem leghőbb vágyam, hogy ne rontsa sokáig a palota levegőjét.
- Mindig is helyesen ítélted meg a helyzetet, kedves rokon. -, Antoine csókot dobott a nővérének, sarkon fordult, és kilépett az ajtón. Odakint aztán nekivetette a hátát a fal brokáthuzatának, letörölte a verítéket a homlokáról, és mélyet, reszelőset lélegzett.
Szerette Geneviéve-t, de annyira azért nem, hogy az érzelmek elvakítsák: tudta, hogy az asszony éppúgy lehet a démon bábja, mint bárki más a családból. Mégis nagy kockázatot vállalt, mert szüksége volt a segítségére és az információira. A próba persze semmit sem bizonyított; Antoine-nak az abbéval folytatott második beszélgetés után az volt a benyomása, hogy a démon sokkalta fondorlatosabb cselszövő, semhogy ilyen direkt módszerekhez folyamodjon. Ráadásul mindvégig fönnállt a veszély, hogy ha Geneviéve ellene fordul, Antoine magával rántja őt a pusztulásba. Márpedig a többi Boucicault egyelőre élt és virult; és a démon nem engedheti meg magának a kockázatot, hogy dolgavégezetlen kényszerüljön távozásra.
Bármennyire szerette volna hát, nem tudta nővérét tisztázni a gyanú alól; betekintést nyert viszont a terveibe, az indítékaiba. Ha - mint forrón remélte - nem Geneviéve a démon áldozata, akkor az asszony veszedelmes játékot űz: nem lévén biztos a dolgában, egyszerre több rokonát is támogatja. Ha viszont ő a fekete bárány, csak az lehet a terve, hogy a háttérből ármánykodva egymás ellen uszítsa a családtagokat. Ez esetben, kihívásnak fogja értelmezni Antoine látogatását, és haladéktalan válaszlépésre kényszerül - amivel könnyen elárulhatja magát.
Meglátjuk. Az alkóvokban égő olajlámpások hirtelen baljós, sárga lidércfényeknek tűntek. Antoine ellökte magát a faltól, és megtapogatta a tőrt a kabátzsebében. Nyugalom, mondta magának, nyugalom; ezek csak lámpások, semmi több. És ha mégis másnak bizonyulnának, a fegyver majd megvéd tőlük.
Sietve indult meg a folyosón; mikor a hosszú futószőnyeg végéhez ért, csatos cipői bántó zajjal kopogtak a csupasz kőlapokon. Lázas képzeletében homályos rémalakok bontakoztak ki a benyílók sötétjéből. Rettenetes szorongás fogta el; attól félt, hogy a palota életre kel, a kárpitozott falak összezárulnak körülötte; és megfojtják, elevenen eltemetik valami anyaméhként lüktető sírverembe. Tudta, hogy megszegi az elővigyázatosság legelemibb szabályait, mégis kirekesztett a tudatából minden zavaró tényezőt, teljesen elszigetelte magát a környezetéből érkező ingerektől. Nem akart megőrülni...
Voltunk, mint ti,
Lesztek, mint mi 
Por és hamu.
A halk, szelíd hang hallatára összerezzent; egy pillanatra az hitte, látomása van. Aztán megpillantotta a mellette nyíló alkóvban felállított antik pamlagon Lucöt; hamuszín haja az arcába hullt, és gyengéden cirógatott egy megbarnult koponyát az ölében. Az ópiumgőz füstje ezüstös ködfátyolként lengte körül.
Antoine bizonytalanul megköszörülte a torkát.
- Mit csinálsz itt, rokon? - kérdezte erőltetett kedélyességgel.
Az őrült ráemelte világtalan tekintetét.
- Ez itt Madeleine néném - mondta lassan, és megemelte porlepte koponyát. A szemüregek körül már málladozott a csontszövet; az alsó állkapocs hiányzott. - Felhoztam a kriptából, hogy eltársalogjak vele. Azt mondja, nehéz idők elé nézünk.
Kénköves pokol, gondolta Antoine bágyadtan. Szegény anyám feje. Idegesen megdörzsölte a homlokát; valahol a halántékában szúró fájdalmat érzett.
- Ha tudnád, mennyire igaza van, .rokon... - motyogta. - Hallom, elkészültél a verssel.
- Geneviéve nem engedi, hogy előadjam neki.
- A hálószobájában nincs klavikord.
Luc álmosan vontatottan ingatta a fejét.
- Violinra írtam. Azt mondta, szörnyű migrén gyötri, majd később meghallgatja.
Antoine valami jeges bizsergést érzett a szíve körül. Megnedvesítette az ajkát, de nem bírt megszólalni. Az őrült szelíden elmosolyodott, és megveregette a néhai Madeleine Boucicault feje búbját.
- Furcsa - jegyezte meg. - Geneviéve nagyon szokta szeretni a verseimet.
A vörös szalon a Boucicault-k privát társalgója volt: monumentális, boltozatos helyiség, amit három gazdagon faragott szárnyas ajtó kötött össze a központi lépcsőházzal. A padlót vastag, bíborszínű szőnyegek borították, a skarlátszín tapétás falakon trófeák és antik fegyverek lógtak. A berendezés illett a helyiség hangulatához: masszív, diófa dohányzóasztalok, nehéz, reneszánsz karosszékek, aranyozott porcelánfigurákkal telezsúfolt vitrinek. Valamennyi bútoron tobzódtak a faragott díszítések; a velencei kristálycsillárok sziporkázó fénye meghitten ömlött el a pikkelyes hableányokon és a gonosz csápjaikat nyújtogató krákokon. A csúcsíves ablakok vérvörös damasztleplekkel voltak elfüggönyözve; a kandalló fölött zilált öltözékű bakkhánsnők tomboltak egy rokokó keretbe foglalt olajfestményen.
Jourdain Boucicault egy öblös kagylófotelben ült két ablak között, és szivarozott. A portyáról való megérkezése óta szakított magának időt, hogy megmosakodjon és átöltözzék. Most bivalybőr csizmát, hímzett harisnyát, plundranadrágot és hasított ujjú köntöst viselt; kackiás bajsza, hegyes kecskeszakálla viasztól fénylett. Baljában kosármarkolatú hárítótőrt forgatott, és elmélyülten tanulmányozta pengéjét; előtte, a dohányzóasztal márványlapján duplacsövű pisztoly feküdt.
- Késtél, rokon - jegyezte meg szenvtelenül, amikor kinyílt az egyik ajtó, és Antoine lépett be rajta a szalonba.
- Elfoglaltságaim adódtak - felelte Antoine; nyugodt léptekkel az asztalhoz ment, és lehuppant egy karosszékbe, a nyomorék törpével szemben.
- Szolgáld ki magad! - Jourdain a pisztoly mellett álló szivardoboz felé intett a tőrével. A vörös szalonban sosem voltak lakájok; a Boucicault-k itt legbizalmasabb titkaikat szokták megtárgyalni, hallgatózó fülek tanúsága nélkül. Tartarin ugyan gondoskodott a szolgák hűségéről, arra azonban nem volt garancia, hogy ha valamelyikük az ellenség kezére kerül, nem szegi-e meg hallgatási fogadalmát a kínpadon.
Antoine kiválasztott magának egy keményre sodrott szivart, levágta a végét az asztali guillotine-nal, és rágyújtott egy karos gyertyatartóról. Camargue-i dohány volt, keserű és fekete, akár a legsötétebb éjszaka; mindketten ezt a fajtát kedvelték a legjobban. Mélyen leszívta az illatos füstöt, és élvezte az érzést, ahogy érdesen kaparja a légutalt.
- Hallgatlak, rokon! - mondta. - Mi az a fontos titok, amit ennyire iparkodsz megosztani velem?
Jourdain kevés szavú, lényegretörő ember volt; most is azonnal a tárgyra tért.
- Nem éreztél mostanában valami furcsát az öreg márkival kapcsolatban?
- Hacsak nem arra gondolsz, hogy mindenáron megpróbálja rávenni Geneviéve-t a gyerekszülésre, nem.
- Hm! - A törpe Antoine mellkasára bökött a füstölgő szivarvéggel. - És te kinek a pártján állsz ebben a kérdésben, rokon? Az övén vagy a nővéredén?
- A márki kezdi elveszíteni az éleslátását. Csak kár származna belőle, ha teherbe ejteném Geneviéve-t.
- Ugyan miért? - Jourdain szeme résnyire szűkült. Antoine vállat vont.
- Tudod, hogy kedvelem a nővéremet, de nem ez a lényeg. Geneviéve mindenképpen belehalna a gyerekszülésbe, a helyzetünk viszont csak abban az esetben javulna, ha életképes és termékeny lányikreket hozna a világra - amire, lássuk be, elég kevés az esély.
- Ezt elmondtad a márkinak is?
- Fölösleges lett volna. Az öreg csak rád meg a fiára hallgat. Engem komolytalan bohémnak tekint, vagy legjobb esetben amolyan tenyészcsődörnek.
Mély. ráncok barázdálták Jourdain homlokát; hosszan hallgatott.
- El kell döntened, hogy kinek az oldalára állsz, rokon - mondta Antoine csendesen.
A torzszülött gyanakodva felkapta a fejét.
- Hogy érted ezt?
- Ok nélkül nem kérdezősködnél ilyesmiről. A márki ültetett bogarat a füledbe, igaz?
- Micsoda badarság! - horkant fel Jourdain bosszúsan; Antoine azonban mosolyogva folytatta.
- Attól fél, hogy lebeszélem Geneviéve-t a gyerekszülésről, és ezzel magvát szakasztom a Boucicault-háznak? Megkért, hogy tarts szemmel, nehogy ostobaságot csináljak? Esetleg utalt valami másra is? Hogy mindannyiunk közül én vagyok a leginkább nélkülözhető?
A törpe arcán rángatózni kezdett egy izom.
- Ugye neked ígérte Geneviéve-t, ha megölsz'? - suttogta Antoine, s a szeme hipnotikus fénnyel ragyogott.
Jourdain kezében megremegett a hárítótőr.
- Nos, mi a véleményed, rokon? - lehelte alig hallhatóan Antoine. - Egy felelőtlen léhűtő akarja merő önzésből romlásba dönteni a családot? Vagy egy szenilis vénember elméjét vezette tévútra a keblét mardosó, tehetetlen irigység?
A groteszk nyomorék vadul felmordult, és indulatosan az asztal márványlapjára csapta a tőrt, hogy egészen Antoine-ig szánkázott. A felemás szemű ifjú könnyed mozdulattal elkapta, és megállította maga előtt. A penge hegye egyenesen a szívének szegeződött. Antoine felvonta a szemöldökét, és lassan, megfontoltan elfordította a fegyvert kilencven fokkal.
- Azt hiszem, a márki alábecsülte az intelligenciádat - mondta, és mélyet szippantott a szivarból. - Helyesen döntöttél, rokon!
Jourdain sötét ábrázattal elkáromkodta magát.
Antoine felállt, és a szalon sarkában terpeszkedő hatalmas pohárszékhez ment. Kinyitotta az ajtaját, és elővett két metszett kristálykelyhet meg egy üveg vörösbort. A palackot a fény felé tartotta, aztán szemügyre vette a címkéjét.
- Hatvankettes Fortreaux. Megfelel?
- Színültig! - Jourdain felpattant a karosszékből, hátat fordított Antoine-nak, és a kandallóhoz csörtetett. Úgy meredt a vitustáncban kavargó bakkhánsnőkre, mintha legszívesebben mindjárt lyukat lőne a festménybe. - Tudod, rokon, néha az az érzésem támad, hogy egyetlen óriási leprafészek vagyunk, amely belülről emészti el önmagát.
Antoine letörte a palackról a viaszdugaszt, és töltött mindkét pohárba. A meleg fényű óbor bársonyos hullámokban ömlött a karcsú kelyhekbe, színén reszkető táncot járt a kristalycsillárok tükörképe. Antoine gyomrát hirtelen erős hányinger rántotta görcsbe; arcából kiszaladt a vér, és egy kurta pillanatra minden elsötétült előtte: Nyeldekelve eszmélt, a camargue-i dohány kesernyés füstje térítette magához; az egyik kehelyben túlfutott a bor, és vérvörös tócsába gyűlt a talp körül, a diólétien pácolt pult felületén. Antoine damaszt szalvétát vett elő a pohárszékből, és gondosan felitatta vele a kifolyt italt. A stressz, gondolta magában; nem fogom már sokáig bírni ezt a feszültséget. Eligazította a szivart a szája sarkában, fölemelte a két metszett falú poharat, és megindult velük a dohányzóasztal felé.
- Mondd csak, rokon - szólalt meg közömbös hangon -, mit tartasz az abbéról?
Jourdain hátranézett rá a válla fölött; a dohányfüst elmosódott glóriaként gomolygott a feje körül.
- Undok, vén kéjenc - húzta el a képét. - És rosszindulatú, mint egy pufogó vipera. Otthon érezheti magát Saint Sanguében.
Antoine letette a poharakat a márvánnyal lapolt asztalra, a pisztoly meg a hárítótőr közé, aztán helyet foglalt, és leverte . szivarjáról a hamut egy nehéz óntálba.
- Iaquinto Coronado ma megpróbálta meggyilkolni - jegyezte meg egykedvűen.
- Iaquinto? - A törpe megfordult, és töprengve végigsimított pomádés bajszán. - Föltételezem, nem sikerült neki.
- Nem.
Jourdain azzal a szörnyű, féloldalas járásával visszasántikált az asztalhoz, és lehuppant a kagylófotelbe.
- Remélem, nem az jár a fejedben, hogy én adtam neki utasítást rá. Lehet, hogy csúf vagyok, de ostoba, az nem.
- Mindenkit megszállhatnak hirtelen dührohamok - vont. vállat Antoine. - De ha te az abbé vesztére törnél, biztosra venném, hogy a tulajdon két kezeddel fojtanád meg.
- Nem bíznám másra, az már szentigaz! - bólintott a torzszülött. Előrehajolt, és elnyomta szivarját a hamutálban. - A zsákmányban találtunk néhány fura holmit. Régi könyveket; telefirkálva mindenféle ákombákommal. Egy üvegfalú ládikát, amibe egy mumifikált asszonyfő volt bezárva. Egy lenyúzott farkasbőrt, amit mintha arra szántak volna, hogy ember viselje. - A boroskupák után nyúlt, és találomra kiválasztotta közülük az egyiket. - Az egészet összeraktam egy málhába, és leküldtem Iaquintóval a grottóba, Tartarinnek.
- A mágusra gyanakszol? - Antoine elvette az asztalról a másik poharat.
- Nem. Bárki találkozhatott Iaquintóval útközben. Geneviéve. Luc. Te magad. - A két kristálykehely összecsendült; Jourdain félig felhajtotta az italát, majd megtörölte a szája szélét. - Mi folyik itt, rokon?
Antoine kényelmesen belekortyolt a borába. Nehéz, telt zamata volt, talán egy kissé savanykás.
- Már az is megfordult a fejemben, hogy maga az abbé rendezte meg az egész gyilkossági kísérletet, hogy legyen ürügye a visszavonulásra - felelte.
- Visszavonulásra? Ugyan mi elől akarna visszavonulni?
- Nem is tudom, hol kezdjem. - Antoine letette a poharát az asztalra. - Mondd, rokon, hallottál már egy bizonyos... Lucien Maledieuről?
Jourdain arcán hirtelen különös kifejezés suhant át; az ajka görcsösen megvonaglott.
- Sacré bleu! - suttogta rekedten, és az asztalon heverő pisztoly, után kapott. - Mit tettél ebbe a borba, te nyomorult?
Antoine szívébe egyszerre csak iszonyú fájdalom hasított; elakadt a lélegzete. Kétrét görnyedt az öblös karosszékben. A füstölgő szivar a pazar mintájú szőnyegre hullott.
- Az ég szerelinére, Jourdain, ne! - nyögött fel. - Krisztusom, hát nem látod, hogy engem is...?
Szörnyű nyilallás futott végig a bal mellén, és a torkára forrasztotta a szót. A szeme előtt színes karikák táncoltak. Görcsös kézzel markolta meg a fotel karfáját; megpróbált felállni, de az ereje cserbenhagyta. Minden korty levegőért gyötrelmes kínokkal kellett fizetnie.
Tompa puffanást hallott az asztal túlsó vége felől. Még érezte, ahogy a gyomrából savas váladék tódul a szájába, aztán a homloka koppanva hanyatlott az asztal márványlapjára, alig pár hüvelykkel a meztelen pengéjű hárítótőr mellé. A süket éjszaka örvénye szédítő kavargással száguldott feléje, és magába szippantotta azt a kétségbeesetten pislákoló szikrát, ami Antoine Boucicaultból megmaradt.
Émelyítő rosszullétre ocsúdott. Valami nyálkás, undorító bűz lengte körül; felkavarodott tőle a gyomra. Reszkető kézzel kitapogatta a márványlap szélét, és ellökte magát az asztaltól. Ahogy kinyitotta a szemét, azonnal könnybe lábadt; bántotta a kristálycsillárok éles fénye. Pislogva igyekezett fókuszba állítani felemás tekintetét.
A bűz forrására hamar ráakadt; amikor elájult, elhányta magát, és egészen mostanáig a saját mocskában hevert, az asztalra borulva. Öklendeznie kellett, szerencsére azonban már semmi nem maradt a gyomrában. Vett néhány mély, reszketeg lélegzetet, és úgy-ahogy letisztogatta az arcát csipkezsabós kézelőjével. Még mindig szédült, és rettenetesen gyengének érezte magát, de úgy becsülte, nem fog újra elájulni. Kitapogatta kabátja oldalzsebében a Geneviéve-től kapott szelencét, bizonytalan ujjakkal felkattintotta a fedelét, és bekapott néhány élénkítő labdacsot. Azonnal érezte, hogy a feje kezd kitisztulni.
Jourdain a karosszéke mellett hevert a földön. Nyomorék teste hátborzongató görcsbe torzult; az arca felpuffadt, ajka szederjes színben játszott. Antoine ingatag léptekkel odament hozzá, és féltérdre ereszkedett -mellette. Kitapintotta az érverését; semmi. Nagyot sóhajtott, és felhúzta az egyik szemhéját.
Az üvegesedni kezdő, dülledt szemgolyó vérbe borultan meredt rá. Kétség sem férhet hozzá: a törpe halott volt.
Antoine közelebb hajolt hozzá, és megérintette a nyelvét, mely formátlan, petyhüdt rongydarabként lógott ki a szájából. Száraznak és szivacsosnak találta. Aqua tofana, gondolta komor. Színtelen, szagtalan és már egyetlen cseppje öl: a földkerekség leggyilkosabb mérge.
Miért bízott meg Geneviéve-ben?
Fölegyenesedett, és reszkető kézzel szivarra gyújtott. Nem, gondolta magában, miközben mélyen leszívta a maró, illatos füstöt; ez nem ilyen egyszerű. Először is nem bízott meg benne. Arra számított, hogy ha a nővérét szállta meg a démon, a látogatását követően egy elhamarkodott lépéssel leleplezi magát. Ez lenne hát, amire várt?
A kirakósjáték darabjai csak nem álltak össze egységes egésszé. Ő ugyanazt a bort itta, amit Jourdain; minden emberi számítás szerint neki is itt kellett volna pusztulnia. Mégis életben maradt. De miért? És legfőképp hogyan?
Eléggé járatos volt az alkímiában, hogy felismerje magán a tüneteket. A szívizom akadozó működése, a légzés hirtelen megbénulása: ez az aqua tofana hatása volt. Márpedig nincs az a halandó ember, akinek a szervezete birokra kelhetne ezzel a félelmetes méreggel. Az aqua tofana biztos halál. Antoine ezt nagyon jól tudta, hiszen nővére jóvoltából mindig hordott a zsebében egy-két adaggal.
Lelki szeme előtt fölrémlett a beszélgetés a budoárban, s a hasas pohárban hullámzó konyak. Emlékezett rá, hogy nagyon erősnek találta. Mintha tömény szesszel öntötték volna föl, hogy valami kellemetlen mellékízt palástoljanak.
Antoine felsóhajtott, és Jourdain holttestére pöckölte a szivarhamut. Isten az égben, gondolta fáradtan. Geneviéve nem mérget itatott velem, hanem ellenmérget. Így akart megvédeni.
Ez persze nem zárta ki, hogy ő mérgezte meg Jourdaint, fondorlatosan elterelve magáról a gyanút; nem zárta ki, de fölöttébb valószínűtlenné tette. Geneviéve nem tudhatta, miről beszélt a márki Jourdainnel. Ha az asszony démon befolyása alatt cselekszik, mindkettőjüket megmérgezte volna; ha nem ő a fekete bárány, semmi oka nem lett volna rá, hogy végezzen a nyomorékkal. Másfelől viszont - ha az abbének hinni lehet - a démon észjárása hihetetlenül csavaros. Egy ilyen valószínűtlen sakkhúzás minden gyanút elterelne Geneviéve-ről, ugyanakkor pedig egymás ellen uszítaná a család életben maradt tagjait.
Nem, ez nem vezet sehová. Más oldalról kell megközelíteni a dolgot. Tény, hogy Geneviéve nemcsak neki, hanem más rokonnak is adott a mérgekből; csupán azt nem akarta elárulni, kinek. Jourdain meghívása óta mindegyiküknek volt alkalma egy vékony, üreges tűvel aqua tofanát fecskendezni a lezárt palackba. Geneviéve jobban megbízott az öccsében - aki egyszersmind a szeretője volt -, mint a többiekben, ezért titokban gondoskodott róla, hogy neki ne árthassanak. A gyilkos bárki lehetett a családból - kivéve persze szegény Jourdaint.
Vegyük például az öreg Boucicault márkit! Antoine nagyon jól tudta, hogy a vénember még távolról sem szenilis. Bizonyára számolt a lehetőséggel, hogy Jourdain nem engedelmeskedik az utasításainak, hanem Antoine pártjára áll. Baráti borozásra értelemszerűen csak ebben az esetben kerülne sor. És a márki úgy rendezte, hogy ha a két renitens összefogna ellene, ez legyen az utolsó korty ital, ami lecsúszik a torkukon... Ami terméshetesen nem jelentené a nemzetség végét, hiszen Genviéve megtermékenyítésére még mindig ott lenne Luc. Brilliáns gondolatmenet; még démoni sugallat sem feltétlenül kell hozzá.
Az összképet csak a márki bénaságának problémája zavarta. Hiába ruházza fel a démon emberfeletti erővel áldozatát, az elsorvadt izmokba ő sem képes új életet lehelni; a Boucicault család feje gyakorlatilag dolgozószobájának foglya volt. Az pedig elképzelhetetlen, hogy Geneviéve egy közönséges fullajtárnak adja át féltve őrzött kincseit. Normális esetben a márki Tartarint küldte volna hozzá; apa és fia természetes szövetségesek voltak. Igen ám, de a jelenlegi helyzetben a mágus a tulajdon apjában sem bízik! Hacsak persze nem szedik rá Tartarint; vagy nem ő a démon; vagy nem állapította meg minden kétséget kizáróan, hogy ki az...
A középső ajtó faragott szárnyai tompa döndülés kíséretében kicsapódtak. Antoine összerezzent, és odakapta a fejét. Roppant, tetőtől talpig mezítelen alak állt a küszöbön; idomtalan tagjai, akár. valami elkorcsosult gorilláé. A kiugró homlokeresz árnyékából üres szemgödrök ásítottak feketén Antoinera. Az összefércelt, hamuszürke bőr alatt hatalmas izomkötegek rángatóztak görcsösen, ahogy a félelmetes jelenés a magasba emelte szőrös öklét, és céltudatosan elindult a dohányzóasztal felé.
Antoine villámgyorsan reagált; felkapta az erezett márványlapról Jourdain gazdátlan pisztolyát, és lőtt. A golyó száraz roppanással törte ketté a vaskos homlokereszt; Lorenzo tarkója szilánkokra fröccsent, ám a groteszk emberhegy meg se rezzent, csak robogott előre megállíthatatlanul.
- Tartarin, ne!... Az istenit... Nem én voltam, érted'?
Antoine azt hitte, a vak gólem lomhán, bizonytalanul fog mozogni; nagyobbat nem is tévedhetett volna. Lorenzo villámgyors volt és magabiztos, akár a vadászó párduc; két lendületes lépéssel az asztalnál termett. Fölemelt ökle pörölycsapásként sújtott le Antoine állára; csont reccsent, a felemás szemű ifjú vért köpve elhanyatlott. A gólem vállon ragadta, és hihetetlen erővel a szalon túlsó végébe hajította, egyenest a kandallópárkánynak. Porcelánfigurák cserepei záporoztak a bíborpiros szőnyegre; a bakkhánsnőket ábrázoló festmény szörnyű robajjal zuhant a kandallóra, mívesen faragott kerete széthasadt. Antoine hármat hemperedett, négykézlábra állt, és kábultan megrázta a fejét. Élénkvörös ködfüggönyön keresztül látta az idióta vigyort a dübörögve közeledő Lorenzo arcán.
Féltérdre emelkedett, és a második golyóval szétlőtte a szörnyeteg jobb vállízületét. Félig alvadt vér fröccsent a mahagóni bútorokra; a gólem karja összerándult, és bénán lehanyatlott. Antoine eldobta a használhatatlanná vált pisztolyt, és kabátja belső zsebéből előkapta a vindicatorok hosszú vadásztőrét. Ösztönösen tudta, hogy a pengére kent méregnek ezúttal semmi hasznát nem fogja venni; meglepetéssel látta azonban, hogy a fegyver halvány, sárgásvörös fénnyel ragyog.
Lorenzo odaért hozzá, és épen maradt kezével máris ütött. Antoine lebukott az ökölcsapás elől, előrevetette. magát, és markolatig döfte a tőrt a gólem ágyékába.
Olyasféle zaj hallatszott, mint amikor kiszúrnak egy víztől feszülő marhahólyagot. Lorenzo testén egyszerre szakadt fel az összes varrat; nyálkás, bűzlő váladék fröccsent Antoine-ra. A gólem görcsösen lüktető szíve kirobbant a mellkasából, vöröslő krátert hasítva rajta. Vakon vonagló testrészek repültek szerteszét a fényárban úszó szalonban. Üszkös vérpermet fröcskölt a patyolatfehér mennyezetre.
Antoine-nak keserű epe tolult a szájába. Nyeldekelve, harákolva hátrált a formátlan, bűzhödt húsmasszától, amely egy másodperce még az ellensége volt. A lába, előtt egy lottyadt, letépett női mell remegett kocsonyásan.
A kezében szorongatott vadásztőrre nézett. A penge sárgás ragyogása fokozatosan elhalványult, semmivé enyészett. Igen, gondolta. A vindicatorok szent fegyverét a természet ősi körforgásából kikerült szörnyek elleni harcra kovácsolták; és lám, most híven teljesítette feladatát.
Lassan úrrá lett a gyomra remegésén. Az enyészet sietős iramban bevégezte munkáját Lorenzo földi maradványain; a szalonban pokoli bűz kezdett terjengeni. Antoine-t mégsem ez zavarta, hanem valami más.
...és attól a pillanattól kezdve tapodtat sem fog tágítani mellőlem...
A gólem vak volt, mégis gyilkos céltudatossággal támadott. Valakinek irányítania kellett.
Antoine beharapta az ajkát. Jobb kezét, amellyel a vadásztőrt markolta, lassan, óvatosan eltartotta magától. Tekintete lopva körbevillant a vérmocskos szalonban; füle feszülten figyelt minden apró, mégoly jelentéktelennek tűnő neszre.
És ekkor meghallotta.
Halk, futó zörej volt, kurta kattanás csupán, mégis a halál fuvallatával terhes: ahogy egy láthatatlan hüvelykujj hátrahúzza a pisztoly kakasát. Antoine oldalt vetette magát, egy bársonyhuzatú pamlag irányába; a vadásztőrt kétségbeesett lendülettel a nyitva álló ajtószárnyak felé hajította.
Tompa dörrenés hallatszott, a bejárat felől torkolattűz villant. Antoine erős ütést érzett az oldalán. A pamlagra zuhant, amely felborult alatta; áthemperedett a támláján, és gurulni kezdett a padlón a dohányzóasztal felé. A vadásztőr süvítve szelte a levegőt, aztán minden látható ok nélkül megakadt a nyitva álló ajtószárnyak között. Fojtott hörrenés hallatszott.
Antoine lengőbordája alatt tűzforró fájdalom futott szét. A vállát beleverte Jourdain kagylófotelének lábába; a halott törpe eltorzult arca közvetlen közelről meredt rá. Egyetlen nekirugaszkodással talpon termett, s jobb keze lecsapott a langyos hányadékban heverő hárítótőrre a dohányzóasztalon.
Mintha kísértetet látott volna előtűnni a világok közötti éterből..Tartarin Boucicault a szalon küszöbén feküdt; a teste először még áttetsző kontúrokból állt csupán, aztán lassan színekre és formákra vált szét, ahogy lefoszlott róla a láthatatlanság védőpalástja. A mérgezett vadásztőr a torkát járta át; az ádámcsutkája szinte mértani pontossággal hasadt ketté a jéghideg acél nyomán. Mellkasa görcsösen emelkedett-süllyedt; a sebből minden lélegzetvételnél ütemesen patakzott a vér. A füstölgő pisztoly mellette hevert a padlón; reszkető ujjai a szőnyeget kaparták.
Antoine odalépett hozzá, és mosolyogva döfésre emelte a hárítótőrt.
- Jó éjszakát, rokon! - mondta, és lesújtott.
Antoine Boucicault a márki dolgozószobájának cirádás ajtaja előtt állt, és tűnődve szemlélte. Megviseltnek, de elszántnak tűnt; az összes serkentőszert bevette Geneviéve apró szelencéjéből. A seb az oldalán, ahol a lövés érte, nem volt súlyos, de bőven vérzett, ezért szorítókötést rögtönzött rá Tartarin széttépett ujjasából. Vérszennyes, összehányt inge és szalonkabátja helyett felsőtestén a mágus bő ujjú, merevített gallérral ellátott köntösét viselte; vállban kicsit szűk volt neki, de nem ért rá más ruhát keresni magának. A vindicatorok ősi tőrét a derekára övezte, jobbjában pedig Jourdain duplacsövű pisztolyát markolta.
Kurtán biccentett, csak úgy önmagának, mint aki végre döntésre jutott. Az ajtó mellé lépett, hátát a falnak vetve; a pisztolyt fölemelve tartotta a füle mellett. Szabad kezét kinyújtotta, és óvatosan bezörgetett az ajtón.
- Tessék? - hallatszott odabentről a márki száraz, recsegő hangja.
- Én vagyok az, Antoine! - kiáltotta a felemás szemű ifjú, és gyorsan visszakapta a kezét. - Fontos híreket hoztam.
Még szinte be sem fejezte, amikor odabent a dolgozószobában eldördültek a lövések. A golyók két szabályos, kerek lyukat ütöttek a gazdagon faragott ajtóba, az egyik mell-, a másik ágyékmagasságban, egymástól mintegy másfél láb távolságra: Antoine a bejárat elé perdült, és teljes erőből belerúgott a zárba; az ajtó reccsenve kicsapódott. A márki titkára éppen célzásra emelte a második pisztolyát; Antoine golyója pontosan szíven találta. A másik szolgának csak egy pisztolya volt; futtában az ajtó felé hajította, és villogó rapírral rohamra indult. Antoine elhajolt a repülő fegyver elől, és hidegvérrel homlokon lőtte.
Boucicault márki pokrócokba bugyolálva, kőmerev képpel ült a tolószékében, csak a szeme villogott ádázul. Egyetlen szót sem szólt; sötéten és ellenségesen bámulta ifjú rokonát a dúsan rizsporozott vendéghaj alól.
Antoine az íróasztalra dobta a füstölgő pisztolyt, és megfontoltan elővonta vadásztőrét. A penge hideg, kegyetlen fénnyel csillogott.
- Lám, lám, a nagy manipulátor - szólalt meg ábrándosan. Mi szükség volt erre, öregember? Úgyis tudtad, hogy ha Jourdain és Tartarin kudarcot vallanak, neked véged. Ilyen ostobán elvesztegetni két derék szolga életét...
- Nyomorult! - sziszegte a márki. Antoine ügyet sem vetett rá.
- Frappáns ürügy: akadályozom a nemzetség vérének átörökítését - folytatta. - Tartarin kapva kapott az alkalmon. Egyébként már régóta sejtettem, hogy gyűlöl. Tudod, mire volt féltékeny a fiad, öregember'? A férfiasságomra, amitől őt  megfosztotta a sors, meg a te satnya ágyékod.
- Ha azt hiszed, hogy könyörögni fogok, hát tévedsz - szegte fel az állát az aggastyán.
- Ó, ilyesmi eszembe sem jutott. Mindenki tudja rólad, hogy acélból varrnak az idegeid. Csak szeretném tisztán látni a tényeket. - Antoine tűnődve forgatta kezében a mérgezett tőrt. - Először elbeszélgettél, hogy elaltasd a gyanakvásomat. Aztán szépen rángatni kezdted a marionettek drótjait. Árulónak tüntettél fel, aki méltatlan a Boucicault név viselésére. Ellenem bujtogattad a rokonaimat. - Az ujjain kezdte előszámlálni az eseményeket. - Először orgyilkost küldtél az abbéhoz, röviddel azt követően, hogy én eltávoztam tőle; ezzel rám terelted Tartarin gyanúját. Utána a fiad közvetítésével megkörnyékezted Geneviéve-et, hogy mérgeket szerezz tőle. Aztán rám uszítottad szegény Jourdaint, és arról is gondoskodtál, hogy ha jobb belátásra térne, ő se maradjon életben. Az utolsó ütőkártyád Tartarin volt, az ő elbűvölő Lorenzójával. - Fejcsóválva felsóhajtott. - Minő furcsa egybeesés, hogy mindez pontosan a Machaut-kereszt romlásának órájában vette kezdetét, és hogy hirtelen felgerjedt haragod célpontja éppen az az ember volt, aki a vindicatori cím örököse! Nem sok ez egy kicsit a véletlenekből, rokon?
- Imbécile! - A márki Antoine-ra vicsorított fogatlan szájával. - Fantomokat kergettél egész idő. alatt! Jourdaint és Tartarint valóban én biztattam föl ellened - de az abbét te akartad megöletni azzal a szolgával, utána te félemlítetted meg, hogy kivonja magát az ügyből, és a borba is te csempésztél mérget a szalonban! Hát nem érted, te őrült'? A démon benned van!
Antoine elmosolyodott.
- Szánalmas próbálkozás, öregember. Azt csak tudom, hogy én magam mit csináltam.
- Nem! Nem tudod! Emlékezetkieséseid vannak! Időről időre megmagyarázhatatlan rosszullét fog el! Egész percek hiányzanak a memóriádból, te szerencsétlen féreg!
- Valóban? - Antoine udvariasan félrehajtotta a fejét. - És szerinted most mit kellene tennem?
Az aggastyán kihúzta reszketeg testét a tolószékben.
- Én, Marquis de Boucicault, e néven a tizenhetedik, ezennel meghagyom és megparancsolom családunk vindicatorának, akí e rangot atyjától és annakelőtte az ő atyjától örökölte, hogy nemesi nevétől vezettetve teljesítse a hagyományok által reárótt kötelességet, amelyből előjogai és privilégiumai fakadnak: emelje magasba szent fegyverét, és irtsa ki nemzetségünkből a romlás üszkét, mindennemű kímélet és irgalom nélkül, ahogyan azt az ősei által tisztelve vallott jelmondat előírja néki - sanguinis servando sanguinem facite!...
- Hallom és engedelmeskedem! - bólintott Antoine.
Két gyors lépéssel a márki előtt termett, keményen megragadta az állát, és nekiszorította parókás fejét a tolószék háttámIájának. Aztán lendületet vett a mérgezett vadásztőrrel, és egyetlen döféssel felnyársalta a nyomorék aggastyánt. Az öregember megvonaglott; torka mélyéről rekedt hörgés tört elő. Antoine megforgatta benne a pengét, rézsút felfelé igazította, és hatalmasat rántott a markolaton. A borotvaéles fegyver kettébe vágta a hasi ütőeret, reccsenve széthasította a márki szegycsontját, és valóságos vérszökőkút kíséretében bukkant elő a törékeny testből, a negyedik borda magasságában. A vén családfő szeme kimeredt, szája sarkán véres nyál csordult ki - aztán nem mozdult többet.
Antoine hátralépett a tolószéktől. Jobb karját könyékig elborította a forró, sűrű vér, amely buzogva tört fel a márki borzalmas sebéből. Szúró fájdalmat érzett az oldalában. Hirtelen különös szédülés fogta el, az undornak és az eufóriának valami sajátos keveréke; szeme elé rózsaszín ködfátyol ereszkedett, mintha mély ópiummámorban lebegne. A vér váltotta ki belőle ezt a hatást, a pezsegve habzó, meleg Boucicault-vér, amely síkossá tette az ujjait, és egyre növekvő, élénkpíros foltot varázsolt a mívesen faragott íróasztal alá. Ennek a vérnek semmi köze nem volt ahhoz az aszott, élettelen lárvához, amely félrebillent fejjel, ernyedten hevert a tolószékben; máshonnan tört elő, talán a faji emlékezetnek valami homályos, mélységesen mély kútjából, ahol az első primitív, majomszerű lények emlékképei keverednek a modern kor civilizált emberének grandiózus látomásaival. Antoine megérezte a történelem rettenetes, lomha érverését, az időtlen ritmust a percemberkék szánalmas nyüzsgése alatt, amely gyilkos tunyasággal dübörög át a századéveken, s porszemként sodorja félre útjából a handabandázó messiásokat. Igen, döbbent rá áhítattal, ez a vér igazi hatalma: ez a félelmetes, felfoghatatlan tehetetlenségi erő, amely nem ismer medret és határokat, s az oktalan ázalagok személytelenségével sodorja az emberi fajt valami mérhetetlenül távoli, ködös végkifejlet felé. És ekkor mintha kilépett volna önmagából egy anyagtalan, éteri síkra; külső szemlélő lett belőle, pártatlan és szenvtelen, mivel híján volt minden önálló egyéniségnek.
...ne bízz senkiben, még önmagadban sem!...
Elhagyta az abbé lakosztályát, igen, erre emlékezett; aztán felkereste Lucöt és Tartarint. De hogy a beszélgetések között mi történt, azt egyszerűen képtelen volt felidézni magában... Krisztusom, mikor látta ő utoljára Iaquinto Coronadót elevenen?
...keress valami szokatlant, valami rendelleneset a viselkedésükben!...
A különös látomások, a váratlan hangulatváltozások, a minden rendszer nélkül jelentkező szédülésrohamok... Eddig zaklatott idegrendszerének tudta be őket. És az a furcsa rosszullét, amikor a bort töltötte a szalonban, és egy pillanatra elsötétült körülötte a világ?
...mindig hordott magánál egy-két adag aqua tofánát...
Az ujjai ösztönösen tapogatózni kezdtek a zsebe felé, aztán megmerevedtek, amikor az ismeretlen szövethez értek. Igen; most Tartarin köntösét viseli, a kabátja a szalonban maradt. Menj vissza, Antoine, súgta magának, menj vissza, és fordítsd ki a titkos zsebet a ruhaszegélynél! De mit fogsz csinálni, ha az egyik kristályfiolát üresen találod?
...sújts le azonnal; és. bárkiben is hiszel, imádkozz hozzá, hogy ne remegjen a kezed!...
Lassú, megfontolt mozdulattal az arra elé emelte a vadásztőrt, és hosszan pihentette rajta felemás tekintetét. Ma délután két Boucicault életét oltotta ki; és csak hajszálon múlt, hogy nem másik kettőét is. A fegyver nem vétette el a célt; de mi van a kézzel, amelyik forgatta?...
...sanguinis servando sanguinem facite!...
Antoine fölszegte az állát, és a pengét óvatosan a torkához illesztette. Most nem érezte olyan hidegnek, mint általában; a márki vére még ott gőzölgött rajta. Eltűnődött, vajon lemosta-e már róla a mérget.
A vágás elegáns volt, fültől fülig húzódott, csaknem tökéletes félkörívben. Ahogy a térde megrogyott, és álomszerű lassúsággal zuhanni kezdett a padló felé. Antoine elégedetten nyugtázta, hogy a stílusérzéke még most sem hagyta cserben.
A fájdalom nem volt olyan rossz, mint hitte. Gyakran érzett már ilyet, amikor meghűlt, vagy begyulladt a torka. A fuldoklás volt iszonyatos, a kétségbeesett, görcsös kapkodás a levegő után, a tüdejébe tóduló vér szörcsögő zenéje. Megpróbált uralkodni magán, de már nem ő parancsolt a tagjainak, hanem az életösztön; az ujjai rángatóztak, a teste görcsösen vonaglott. Minden szívdobbanás visszhangzó gongütésként döndült a koponyájában; érezte, hogy a setéből ritmikus lüktetéssel patakzik a szőnyegre a vér. Fázni kezdett, élőbb a keze meg a lába, aztán a dermesztő hideg lassan, alattomosan megindult a szíve felé. Az érzékszervei rohamosan elhomályosultak; felemás szeme elé bíbor ködfüggöny ereszkedett, és saját zihálását mintha vastag vattarétegen keresztül hallotta volna. Csak a szaglása maradt természetellenesen éles; mindent elnyomott a vér forró-fűszeres illata.
Két csatos cipő jelent meg a látóterében. Már teljesen elvesztette az uralmat a teste fölött, de ködösülő agyában még mindig ott motoszkált valami obszcén kíváncsiság. Valahogy megfosztaná a démon fölött aratott diadal véres mámorától, ha úgy halná meg, hogy nem derít fényt a csatos cipők rejtélyére. De már nem bírta felemelni a fejét.
A csatos cipők egymás felé fordították a sarkukat, és lábujjhegyre emelkedtek. Oldalt, Antoine egyre szűkülő látómezejének legszélén két fekete pantallós térd és egy sötét spencerkabát két szárnya jelent meg mellettük. A cipők gazdája leguggolt, és Antoine-ra nézett. Luc volt az.
- Örülök, hogy látlak, rokon - mondta, és szelíden elmosolyodott. - Meglátogattam Geneviéve-t. Végre el tudtam játszani neki a költeményemet.
Benyúlt a spencerkabát belső zsebébe, és elővette a porcelán hercegnőt. A púderezett arcú bábu csupakék tekintete kifürkészhetetlenül meredt Antoine-ra.
- Igazán jól sikerült a vers. Az abbé is sokat segített; régi jó barátom, tudod. - A játékhercegnő keze helyére beültetett horgas kampók ezúttal nem csillogtak; sötétpiros, friss vér borította őket. Nyúlós, híg vér volt, nem alvadt rá a csupasz acélra.
- Azt hiszem, Geneviéve el volt ragadtatva az elődástól.
Antoine mondani akart valamit, de émelyítően édeskés vér tódult a szájába; csak valami elfúló motyogás szakadt fel az ajkáról.
- Szegény bolond! - csóválta a fejét Luc. A hangja elmélyült, megiszaposodott; sűrű lett és csomós, akár a fekete sár. - Szegény, bolond Antoine!