Ranagol60 - Pech

Első ránézésre látszott rajta, hogy gorviki. A hollófekete haj, a furcsa metszésű szem és a kissé kreol beütésű arcbőr egy avatott szemnek sok mindenről árulkodott volna. De nem itt. 

Ranagol háta mögötti vidék volt a hely, legalább is Mersanti szerint. Fogalma sem lehetett róla, hogy az óelfek titkos szigetén jár. Olyan furcsán kezdődött minden. Az a nap is csak egynek tűnt a rengeteg közül, melyet az Warvick tartomány Armenio nevű városkájában, a varázslórend tornyában volt kénytelen tölteni. A Nekromancia tanait tanulmányozta, most is, mint mindig. Régebben próbálkozott más mágiaformákkal is, és kényszerből egyet-egyet meg is tanult, de sosem kedvelte csupán a holtak új „életre” keltését. Amikor egy tapasztaltabb rendtársa a közeli, járvány sújtotta faluba hívta friss tetemet keresni, boldogan mondott hát igent. Késő délután indultak, s csak egy késő esti órában látták meg a temető kerítését. Ahogy az illett, Mersanti előre engedte a tapasztaltabbat. Fél óra sem telt bele, mire kiástak egy friss sírt, és újabb tizenöt perc múlva ott állt előttük egy zombi. Nem sokkal éjfél előtt készült el az utolsó rúnát lezáró jel. Ahogy a rajzolat megtelt a mágia esszenciájával, a manhálón apró hullámok futottak végig. S bár Mersanti ismeretei e téren csupán elméletiek voltak, meg volt róla győződve, hogy térmágiát érez. Ahogy a zombi felegyenesedett a másik varázsló is visszatért a transzból. Együtt indultak a temető közepén álló öreg, mohalepte fához nézni a vörös hold lebukását, s a kék felemelkedését. Ahogy a bíbor fény tompulni kezdett, s az árnyékok elnyúltak, Mersanti rányitotta szemét a Másik Világra. A körvonalak elmosódtak, s kékes árnyalatba borult minden. - Hűvösebb van, mint gondoltam. - nyugtázta Mersanti. Társának képe sárgásvörös árnyalatban ragyogott a fa törzse mellett, mögötte néhány méterrel az élőholt állt mozdulatlanul. Ahogy a hold leereszkedett, koromfekete éj borult a temetőre. Ebben a pillanatban mindkét varázsló összerezzent. Térmágia. A néhány másodperc múlva a fához érő kékes fénysugarak már nem találták a két varázslót az öreg fa tövében. A völgyben álltak, valamiféle fekete massza szélén. Az élőholt lassú, de határozott léptekkel a feketeség felé tartott, s ahogy elérte azt, egy szempillantás alatt eltűnt. Hirtelen fülrázó robaj kíséretében a massza több mint másfél métert tágult, s elnyelte a közelebb álló varázslót. Mersanti jóval átlag feletti gyorsaságának köszönhette csak, hogy időben odébb tudott ugrani. Féltérdre érkezett, s egy pillanatra megnyugodott. S ez volt a veszte. A massza egy újabb hirtelen tágulással őt is magába rántotta. 

Két hét. Két átkozott hete itt van a fene sem tudja, hogy hol. Egy biztos: már nem Gorvikban. Talán már nem is Yneven. A csillagok állása legalább is ezt súgja. Rögtön az érkezés után elvesztette a társát, valami furcsa, fekete szemgolyójú emberek végezték ki. Ő maga is kevés híján erre a sorsra jutott, de ekkor megérkeztek az elfek. Sosem gondolta volna, hogy egyszer arra lesz szorulva, hogy néhány korcs mentse meg az életét, viszont most kapóra jöttek. Mázli - gondolta. 
Az elfek egy Tyr nevű városba kísérték Mersantit, akkorába, amelyhez talán csak a legnagyobb gorviki társai mérhetők. Amíg a papírjai el nem készültek, az Akadémián kellett tartózkodnia. Utólag ezt nem is bánta, hiszen az épület könyvtárában töltött órák nélkülözhetetlen tudással látták el a városról. Már kezdett minden jóra fordulni, mikor eljött az az éjszaka. 

Egy nagy harci gyakorlaton voltak kint, s mindannyian fáradtak voltak. Mire a támadók megérkeztek, csupán néhány őr volt ébren. A gong erőtlenül szólt, Mersanti éppen csak felébredt rá. Ahogy kinézett az ablakon árnyakat látott rohanni a sötétben, s hallotta a pengék semmivel össze nem téveszthető csöngését. Baljába vette hát a botját, s jobbjába a Ramierát. Védő aurát vont maga köré. Tudta, hogy nem tart ki soká, de talán addig megteszi, amíg biztonságos helyre kerül. Szemet nyitott hát a Másik Világra, s kinyitotta az ajtót. Senki - legalább is harminc lábon belül. Hűvös mosollyal nyugtázta a jó hírt, és kilépett. A nyílvessző mellkason kapta, kevéssel a szíve alatt. Pech. Ha nincs az az aura, most talán már holtan is feküdne. Hát persze! Hiszen minden ajtónál két-két fáklya lobog. Ennél jobb célpontot akarattal sem nyújthatott volna az átkozottaknak. Ki a fényeket! Egy másodpercnyi meditáció, s a gyertyák és a fáklyák tizenöt méteren belül kialudtak. Holnap megint mehetek vadászni, különben nagyon szomjas leszek - gondolta. A wier-lét hátrányai. Most viszont le kell törni a vessző végét. A kirántását nem merte megkockáztatni, mert ha esetleg horgas volna a vége, azt nem bírná ki. Így sem sokkal jobb - ha kirántaná talán be tudná gyógyítani. Sebaj. Letörte. Egy pár másodperces meditációs formulával úrrá lett a fájdalmán, s felújította mágikus védelmét is. Ismét kinyitotta az ajtót. Jobbról hőkép - túl messze. De túl kicsi. Gyerek volna? Mit keresne itt egy gyerek? A második vessző az ajtó fájában koppant, Mersanti fejétől csupán néhány centiméterre. Látnak a sötétben! Mik ezek? Ahogy a wier hátrapillantott, az acélhegy jegeskék képén valami melegebb látszott. Méreg! Az átkozottak mérgezett nyílvesszővel lőttek! Néhány gyors lépéssel visszatáncolt az ajtó biztos fedezékébe, és várt. Hárman rontottak be. Aránytalan méretű torzszülött kreatúrák. Alig voltak magasabbak egy lábnál, de nem tűntek gyerekeknek. Kezükben rövid pengék derengtek hidegen. Mersanti mérlegelt, majd hátraszökkent. Az aura még ki kell, hogy tartson, s mivel a wier nem volt utolsó kardforgatásban sem, úgy érezte, nyerhet. Tévedett. Talán a méreggel is számolnia kellett volna. A görcs váratlanul tört rá, s így könnyű prédát nyújtott a goblinoknak. A földön fekve döbbent rá, hogy az aurája hamarosan semmivé enyészik, és akkor neki vége. Pech. 

Késő éjjel két súlyos sebbel ébredt. A nyakán és a hasán kapott egy-egy mély vágást. Úgy tűnik, a vesszőt már kivették a mellkasából. Egy másodpercnyi koncentráció, s a seb heg nélkül begyógyult. Hűvös mosoly derengett az arcán. A wier-lét előnyei. Kintről viszont ijedt hangok jöttek. Bár fájt mindene, azért felkelt. Az udvaron egy csomó katona rohangált vödrökkel, s súlyos füstszag terjengett. A könyvtár lángokban állt. Az Akadémia varázslója másodpercekkel Mersanti után érkezett, s néhány másodpercnyi varázslással elintézte azt, ami a katonáknak percek alatt nem sikerült: a könyvtár teljesen tele volt vízzel, s a beidézett őselem a nehéz faajtó vonalában, mintha csak üveglap tartaná, véget ért. Még az éjszaka kutatás történt. Nemsokára néhány katona jött, s megkérték Mersantit, hogy kövesse őket. A gorviki már ekkor rosszat sejtett, s mikor a szobájában előszedtek egy könyvet a goblin fajról, s egy jegyzetet azok mentális irányításának lehetőségéről, már egy csöppet sem lepődött meg. Ahogyan akkor sem, mikor a saját elméjébe beleolvasva mágikus befolyás nyomát találta. Valaki törölte az emlékeit. A könyvtár felgyújtásának idején negyed óra teljesen ki lett törölve. Pech. 

Az alagsori cellák közül került egybe, szembe a lovaggal, akit szintén a könyvtár felgyújtásával vádoltak. A ranagolita már a hosszú, magányosan eltöltött hetekre készült, amikor mágikus fókuszt érzett. Nem az akadémia varázslójának a zónája volt, azt már felismerte volna. Nem. Ez a zóna egészen más volt: a fekete mágia maradandó nyomot hagyott benne. A két elf őr, akiket a rabok mellé rendeltek, másodpercek alatt álomba merültek. Aztán Mersanti megdöbbent. Már sok mindent látott, ami valóban gyönyörű volt, de ehhez fogható szépségben még nem volt módja gyönyörködni. A nő tökéletes alakú volt. Magas, nyúlánk teste minden mozdulata alkalmával egy macska kecsességével hajlott és nyúlt. Éjfekete haja egyszerű de mégis fantasztikus, tépett hatású frizurába rendezve keretezte alabástrom arcát. Azt az arcot, amelyben a ranagolita megtalálta a tökéletességet, amelyet egész életében kutatott. Mersanti megbabonázva állt, csupán a rácsokkal elzárva a feketébe öltözött angyali - vagy jóval inkább démoni - szépségtől. Mikor a nő megszólalt, a hangja csengése a börtön holt falait jeges hidegségbe vonta, ám a wier lelkében mégis melegséget ébresztett. Nem, Mersanti nem szeretett bele, annál még óvatosabb és megfontoltabb volt, de élete 38 éve alatt megtanulta tisztelni a szépet. De ez nem egyszerűen szép, hanem egyenesen tökéletes volt. 
- Üdvözlöm Önöket Tyr városában, a Fekete Farkasok nevében. Isylthien vagyok. 
- Jó estét hölgyem Ascio Mersanti. De gondolom nem azért jött ide, hogy megismerkedjünk egymással. 
- Nos, csakugyan nem, Mersanti. 
- Hallgatjuk. 
- Maguk ígéretes emberek, Mersanti, és nekünk pont az ilyen emberekre van szükségünk. Hallottam mivel vádolják Önöket, és én már azt is tudom, amit maguk még nem. 
A nő lassan odalépett a rácshoz, és érintése nyomán az abbittal erősített acél, akár a papír, félrehajlott. Mersanti előtt a rácson egy láb széles rés keletkezett. Isylthien belépett a cellába. Ahogy lehajolt, hogy a résen beférjen, majd ahogy érzékien végigsimította Mersanti állát, a wier olyat érzett, mint még azelőtt soha - kívánta a nőt. 
- Ismerem az ítéletet, vérivó. 

Mersanti gyűlölte, ha valaki ismerte valódi kilétét, ezzel ugyanis könnyen sakkban lehetett őt tartani. Mindig kínosan ügyelt az összes nyom eltüntetésére, mikor a Rend tornyán kívül vett vért magához. Most viszont ez a nő láthatóan mindent tudott róla. Ez zavarta. Bármennyire is nem szeretett erre gondolni, mégis érezte, hogy a nőnek előbb vagy utóbb meg kell halnia. 
- A gyorsítélő bíróság elé terjesztették az ügyeteket, Mersanti, és mivel külhoni vagy, az ítélet… 
- Halál. 
- Nem. Száműzetés a határvidékre, a fegyverei nélkül. Tekintettel a háborús helyzetre, ez egyenértékű a halállal. 
- De Ön persze tud nekem segíteni… 
- Pontosan. Én kijuttathatom magukat, Mersanti. 
- És mit kérsz ezért cserébe? - szorította magához a nőt. 
- Látom, nem vagy bolond, Mersanti. Ahogy általában semmi, ez sincs ingyen. Információkat kérek cserébe, olyan információkat, amikért megölhetnek benneteket, ha beszéltek. 
- Összegezzük. Tehát vagy veled megyek és megölnek, amiért beszéltem, vagy pedig itt maradok, és száműznek azért, amit nem is saját akaratomból tettem. 
- Nem túl rózsás lehetőségek, igaz? 
- És honnan tudjam, hogy nem hazudik? Mi van akkor, ha az információimra akkora szükségük van, hogy akár hazugsággal is ki akarnak vinni innen? 
- Akkor már régen kint lennénk. De megvárhatjuk az ítéletet… 
- Köszönöm, de azt inkább nem. Induljunk. 

A térkapu egy sötét, ablaktalan szobába nyílt. Hárman ültek bent. Két férfi, és a balszélen Isylthien. Mersanti a középen ülő férfin azonnal megérezte: ő is fekete mágiát űz. A zóna szennyezettebb volt, mint bármelyik, amit eddig érzett. Már ez is elég lett volna a furcsaságokból, de újabb meglepetés következett: a férfi nem lélegzett. Mi a fene ez? Egy élőholt? De akkor hogyan lehet mágikus hatalma? Talán… Vámpír. Mersanti ismét hidegen elmosolyodott - újabb nem várt fordulat. 
Hosszadalmas beszélgetés következett Ynevről, meg valami korcs istenekről, Dartonról és Orwelláról, ami Mersantit átkozottul nem tudta érdekelni. Aztán a középen ülő férfi beszélt a Fekete Farkasok csapatáról. Átkozott zsoldosok. Nevetségesek, csupán a hatalmuk nem az. Bár ez még mindig jobb lehet, mint fegyver nélkül kóborolni a határvidék mocsaraiban. A gorviki oldalához kapott, a Ramierát keresve, és dühösen nyugtázta, hogy mielőtt bezárták, a botjával együtt elvették tőle. Ekkor toppant be Fentrich, valami írnok-féle az Akadémiáról, kezében Mersanti felszerelésével. Mögötte két inas hozta a lovag vértezetét és fegyvereit. Ascio szúrós szemmel mérte végig Fentrichet. Pedig megmondta neki: a fegyverhez és a bothoz senki sem nyúlhat hozzá. Még egy ember, akinek meg kell halnia. 

Másnap végre kimentek a városba. Mersanti napok óta várt erre. A kereskedőnegyed után a Fekete Farkasok kastélya felé tartott, amikor egy férfi felzárkózott mellé. 
- Elnézést, Uram. Azt hiszem beszélnünk kéne. 
- Ismerjük mi egymást? - Kérdezte a wier. Az arcot nem tudta hová tenni. 
- Volt egy közös ismerősünk. 
- Csakugyan? És ki volt az? 
- Ó, azt hiszem nem volt ideje önnek bemutatkozni. De erről talán felismeri. Ő is mindig ilyet használt. 
Ebben a pillanatban a férfi tőrt rántott, és hasbadöfte a ranagolitát. Hát persze! A merénylő az erdőben! - villant Mersantiba a felismerés. Majd érezte, amint a méreg szétárad a testében. Pech. 

A felcser házában ébredt, egy hatalmas pofonra. 
- Mi a neved, kutya? 
- Ralgano. Ascio Ralgano. 
- Hamis papírjai vannak. 
Ebben a pillanatban lépett be a lovag. 
- Nemesuram, a szolgáját most kötöztük át, és már jobban van. Úgy tűnik az arcán is van néhány csúnya zúzódás. 
- Biztosan az eséstől. - A mondatnak gúnyos éle volt, és ahogy Mersanti a felcserre nézett, nyugtázta magában, hogy már megint egy ember, akit el kell tenni láb alól. 
- Most elviszem őt. Apám bizonyára boldog lesz, hogy viszontláthatja. 
- A fegyverem és a botom? - kérdezte a varázsló, miközben tudata erejével elfojtotta fájdalmát. 
- A bot itt van, a fegyverét pedig beleszúrtam abba a próbababába. 
- Hiba volt, kutya. Ezért meghalsz! - Vágta rá Mersanti teljesen kimérten, ugyanakkor metszően fenyegető hangsúllyal. 

A próbabábu négylábnyira volt a wiertől. Egy hosszú ugrással ott termett, és sajgó gyomorszája ellenére villámgyors mozdulattal fordult vissza a felcserhez, s a Ramiera már a kezében villant. A felcser torka előtt néhány hajszálnyival állította meg a rövid pengét. 
- Soha ne nyúlj egy gorviki fegyveréhez. 
Ebben a pillanatban az ajtóban álló két őr kardja is kiröppent a hüvelyéből, és ezzel egy időben a lovag hátrarántotta Mersantit. 
- Ez hiba volt lovag! Imádkozz a korcs istenedhez! 
- Állj le és menyjünk! 
A wierben lángolt a düh. Soha! - gondolta, és a felcser felé szökkent. A következő pillanatban egy vaskesztyűs kéz találta telibe, amitől hátratántorodott. Azon nyomban a két katona lefogta őt hátulról. 
- Talán hagyjuk itt az éjszakára, attól majd lenyugszik a szolgám. - A lovag ezúttal elragadtatta magát. 
- Anyád! - kiáltotta Mersanti. 
A válasz egy ütés volt a lovagtól az arcába, ami már önmagában elég lett volna ahhoz, hogy elájuljon, de a csapat harmadik tagjának a friss sebre mért ütése is megtette a hatását. Pech. 
A Fekete Farkasok kastélyában tért újra magához a wier. Sebeit átkötözték, és már ellenmérget is kapott, de szomjas volt. Iszonyúan szomjas. Még szerencse, hogy van egy birkanyáj odakint. 

Miután a szerzett életerővel begyógyította sebeit, úgy döntött, hogy a lovagnak fizetnie kell. Meg kell tanulnia, hogy nem packázhat büntetlenül egy gorvikival. Elindult a szobája felé, s ahogy belépett, ismét meglepődött. A férfi, vagy inkább vámpír (?), állt ott az ablakánál, és a Ramierát nézegette. 
- Miért ilyen fontos ez neked? Megéri érte meghalnod, vérivó? 
- Egész életemben arra neveltek, hogy senkiben sem bízhatom meg. Ez a fegyver az egyetlen hű társam. A hazámban ennek a fegyvernek kultusza van. Szentként tisztelik. Tehát visszakaphatom? Van egy lovag, akit meg kell leckéztetnem. 
- Parancsolj. De vigyázz mit teszel. 
- Te csak ne félts engem. 
Belépett a lovag szobájába. A Másik Világ hőképei alapján könnyedén megtalálta az alvó férfit. Ahogy közelebb lépett, bár tudta, hogy teljesen zajtalanul közeledik, a lovag hirtelen felült. Pedig aludt az átkozott! A páncélhoz szokott férfi tipikus kalandozó volt. Még a teljesen biztonságos palotában is az ágya mellé volt támasztva a pallosa, és rögvest érte is ugrott. Mersanti viszont tudta, hogy a sötétben nem látja majd sok hasznát a fegyvernek, ő viszont a Másik Világban könnyedén tájékozódik. Nyugodtan kezdett tehát a mágiába. Két rövid másodperc telt el, mire befejezte a formulát. Végjelet nem írt fel, mert biztosra akart menni: a lovagnak le kellett bénulnia, de túl erősek voltak a pajzsai. A varázslónak pedig csak egy lehetősége volt, amit nem akart elrontani. Alkalmazta az egyetlen mozaikot, amit a szimpatikus mágia témaköréből érdemesnek ítélt arra, hogy megtanuljon. A lovag tapasztalt harcos volt, mire a mágia felírása befejeződött, Mersanti felé vágott - és a félhomálynak köszönhetően hibázott. A wier előnyét kihasználva az ellenfele felé ugrott, majd megérintette. Aztán lebénult. Erre nem talált magyarázatot. A saját mágiája bénította meg őt. A lovag pedig diadalmasan benyúlt, s kiemelte a nyakában lógó Darton-szimbólum mellől a Fekete Farkasok medálját. Mersanti ekkor értette meg. Átkozott leplezett mágia! Nem érezte, hogy a medál mágikus. És nem is akármilyen! Visszafordítja az ártó mágiát az alkalmazóra… Pech. 

A dartonita leült az ágyra. Letámasztotta a pallost, és dobótőréért nyúlt. Tudta, hogy a méreggel preparált tőr hatása bénítóbb lesz, mint az iménti mágia. A gorviki feltápászkodott, és a saját dobótőrjéért nyúlt, majd a lovag mellé ült az ágy szélére. 
- Azt hiszem beszélnünk kellene. 
- Én viszont nem hiszem. Takarodj a szobámból. 
S hogy szavait nyomatékosítsa, a mérgezett tőrt a wier torkának szorította, majd egy egészen apró vágást ejtett, csak akkorát, hogy a méreg a véráramba jusson. Pech. 

Mielőtt elájult, a gorviki tőrét tövig mélyesztette a lovagban, aztán a sötétség következett. A dartonita szobájának csendjét taps törte meg. Ahogy a paplovag felkapta a fejét meglepődött: a vámpír állt a terem egyik sötét sarkában. Lassú, kimért léptekkel a kábult Mersantihoz sétált. 
- Szerinted van rá esély, hogy megváltozik? 
- Nem tudom. - válaszolta a lovag. 
- Pech. - s ezzel kitörte a wier nyakát. 

In Memoriam Ascio „Ralgano” Mersanti. (2002.09.27 - 2002.11.03)