Raffy4 - Legenda

- Sárkányfenyőnek hívták. Nem akadt nála szebb fa szerte Kránban. A lombja dús, a virágja színpompás; egyszerre fakasztott rügyet és érlelt gyümölcsöt, és törzsét tizenketten sem érték volna át. - a korosodó harcos tovább tisztogatta a térdére fektetett kardot, majd ujjával az idegen felé bökött: - Írhatnál róla egy szép balladát. 

A tűz másik oldalán üldögélő szikár alak - a dalnok - ekkor emelte föl szemét a lángokból, és arcát láthatóan elborította a vér. Az eddig távolabb álldogáló elfek is közelebb jöttek hozzá, a tűz köré telepedtek, fegyvereiket a lábukhoz vagy maguk mellé fektették, s leplezetlen kíváncsisággal szemlélték a messziről jött idegent. A családfő lába mellé kuporodott a legkisebb gyermeke és egyik unokája is, abban reménykedve, hogy újra hallhatják a fenyő meséjét. 
- Nem vagyok járatos a helyi legendákban - próbált hárítani az énekmondó. 
A családfőt nem kellett megkérnie rá, hogy folytassa a megkezdett történetet: ő maga is annyiszor hallotta már, hogy néha még álmodott is róla - a fenséges sárkányfenyőről. Felesége egy kecses, ezüstszínű kancsót hozott nekik, és valamennyiük poharát teletöltötte, majd helyet foglalt ura oldalán. Tizenhat csillogó szempár leste várakozón. 
- Mindez talán ezer évvel ezelőtt kezdődött. Élt akkoriban a keleti erdőkben egy sötét úrasszony, Escaravennek hívták. Bőre ébenfekete, a haja tejfehér, szemeiben vörös tűz égett - és fajtájának legkiemelkedőbb férfijának volt halálos ellensége és szeretője. Escaraven tőle kapta két feketeacél kardját: Enio Muriót, a Hold Fátyolát, és Sayura Ilordát, az Éjféli Napot. Az asszony néhány héttel azután, hogy életet adott leánygyermekének, különös módon meghalt. Amikor rátaláltak… 
- Én azt hallottam - szakította félbe egy tojásdad arcú lány, egyik fiának felesége - hogy Escaravent az emberek ölték meg. 

Amikor a többiek tekintete rászegeződött, érezte, hogy hibázott: félbeszakította a család fejét. A dalnok azonban minden apró részletet meg akart ismerni, és mosolyogva biccentett a nőnek, hogy folytassa. 
- Apám úgy mesélte nekem mindig - köszörülte meg a torkát - hogy egy hatalmas Ős megbízásából egy egész fejvadászklán indult útnak, hogy végezzen vele és elrabolja a gyermekét. Ők vitték el azt a kardot is, amelyet a csillagok és a holdak borítottak. Azt, amelynek pengéjére egy sugaras napot véstek,.nem tudták kivenni a kezéből, oly erősen szorította. 
- Ez ostobaság. - intette le a családfő - Korcs emberfajzatok nem lettek volna képesek rá, hogy végezzenek vele. Én úgy hiszem, hogy a nagyúr, akinek megszülte a gyermekét, ő ölte meg. És ő vitte magával Enio Muriót is. A másik kard egyszerűen eltűnt - és senki sem tudja, hogyan került évszázadokkal később a Quirrta Khinn birrokába jutott. Valamelyik dicső lovag ejtette el azt a fajzatot, aki magánál hordta; de szerzeménye túl nagy értéket képviselt, ezért nem tarthatta meg, és a nagymester elé vitte. Ő amint végighúzta ujjait a pengén, azonnal felismerte, és eldöntötte sorsát: vissza kell szolgáltatni annak, akié. Így magához rendelte a Rya’Ryallyes Ház hercegét, s a fegyvert rábízta, hogy juttassa el Udarth nagyúrhoz. 
- Én máshogyan tudom - szólalt meg ezúttal az öccse, aki maga is nagy harcos lévén, nem félt szembehelyezkedni bátyjával. - Megfeledkezdtél arról, hogy elmondd, ki is volt ez a mi hercegünk. 

Arcát tetoválások borították, haja csíkokban őszült; kétszer olyan öregnek tűnt, mint idősebb testvére. A jószerencse valamiért mindig messzire elkerülte, és magányosan élte napjait - de ha a fenyő legendája szóba került, önmagát úgy tüntette fel, mint legjobb ismerőjét. 
- Akkoriban Hiarren herceg alig lehetett kétszáz esztendős, és máris kitűnő vadász volt. Nagyon fiatalon lett a Ház vezetője, de értette a dolgát. Egy alkalommal jelentős szolgálatott tett egy boszorkányszektának, s cserébe egyetlen dolgot kért csupán: egy szépséges nőt, akinek Lile volt a neve. 
- Lilequa. Lilequának hívták. - szólalt meg ezúttal a családfő felesége - Azt beszélik, fenségesen szép volt, de a szíve hideg, akár a jég; csak látszólag hódolt be a herceg akaratának, a becéző szavak és szerető ölelések csupán annyit jelentettek számára, amennyit a szellő a tó vizének: míg borzong a felszín, a mélység érintetlen marad. Ez a nő pedig kísértette a sorsot: örökké azokban az erdőkben vadászott, ahova mi nők sosem merészkednénk. A végzete pedig utolérte: egy nap, amikor a hercege távol volt az otthonától, túl messzire került az otthonától, és egy csapat aquir elkapta. Meggyalázták, majd egy verembe hajították, hogy ott várja ki, míg szörnyű fajzata megszületik. 

A családfő megelégelte az asszonyi beszédet, s így folytatta: 
- Hónapokkal később érkezett haza a herceg, s csodálkozva kérdezte anyjától, hogy kedvese miért nem jött elé, hogy üdvözölje. A nagyasszony félve vallotta be csak, hogy a boszorkány, a Jégkirálynő - ahogy ő nevezte - nyomtalanul eltűnt, s hiába kutattak utána. Bár mindenki azzal próbálta győzködni a herceget, hogy a nő már régóta halott kell hogy legyen, ő annyit mondott csak: akkor legalább a csontjait akarja újra a kezében tartani. Tucatnyi aquir tábort dúlt fel és irtott ki az utolsó szálig, de elkésett vele: egy régi ruhadíszt talált csak abban a bűzlő lyukban, ahol valaha a menyasszonyát fogva tartották. Valami mást lelt azonban az üregben: egy koszos kis lényt, egy embernőt. Először meg akarta ölni, majd a maszatos arc és véreres szemek látványától elment tőle a kedve; a nyomorult fajzat nem volt méltó rá, hogy vérével mocskolja be a kardját. Távozni készült, amikor az embernő megszólította, s a mi nyelvünkön szólt hozzá: azt mondta, várt rá, és boldog, hogy újra láthatja. Ugyanolyan hanghordozással beszélt, akár halott kedvese, ezért először azt hitte, képzelődik, s magára hagyta. Hazafelé indult volna vadászaival, de a lova patkója és patája közé egy fémszilánk szorult, és azt próbálta sokáig kifeszegetni a helyéről. 
A lábánál kuporgó két gyermek egyike, egy alig húszesztendős kislány meghúzta a nadrágja szárát, hogy magára vonja nagyapja figyelmét, és halkan mondta csak: 
- A Lindingas? A Lindingas? 
- Igen, Lindingas volt az, a legkülönb siqquis, amilyen egy hercegnek jár. Maga választotta meg a gazdáját, s nem csupán hátasa, hanem hű társa is lett, s az utolsó leheletéig kitartott mellette. Amíg Hiarren az ő fájdalmait próbálta enyhíteni, az embernő kimászott a barlangból, és a közeli tóhoz indult, hogy megfürödjék. A vadászok nevettek a meztelen asszonyon, aki reszketve fröcskölte magát a jeges vízzel, de mikor a herceg meglátta őt kifelé lépdelni a jághártya-fedte pocsolyából, felismerte a járását. Odalovagolt hozzá, s egyetlen ütéssel elkábította, s magával vitte az otthonába. Hazaérkezvén a megtartóval kivetette méhéből a rettenetes magzatot, s amint megszabadult átkozott terhétől, testére pedig tiszta ruha került, még elf szemmel is szép nőnek tűnt. Ám a herceget nem a szépsége kábította el: jól tudta, hogy halott kedvese ismert olyan boszorkánypraktikát, mellyel lelkét halálakor átmenthette egy hozzá közel álló lénybe. Néha, amikor a lány akarata elgyöngült, átvette teste fölött az uralmat: ilyenkor újra beszélhettek egymással, mint régen, s újra ölelkezhettek. A két nő lelke versengett egymással: az egyik csupán nagyasszonyá akart válni, a másik azonban őszinte szerelemre lobbant a herceg iránt. Balszerencséjére, ő volt kettejük közül az ember. 

Csönd telepedett rájuk, csak a tűz pattogása törte meg a hallgatást. A családfő édesanyja különös mozdulatot tett a kezével, mintha egy kis füstfelhőt akarna elhessegetni. Mindeddig nem akarta hozzáfűzni a saját mondandóját az elhangzottakhoz, de most ő is kedvet kapott a meséléshez. 
- Úgy beszélik, hogy az embernőt Ayeshanának, „Kicsi vérem”-nek hívták, és valóban gyönyörű volt, a herceget nem fogta el az undor, amikor ránézett vagy megérintette. Ám a boszorkány lelke nem maradhatott mindörökre egy gyorsan öregedő és rútuló hüvelyben, így a herceg és a megtartó megegyeztek abban, hogy egy bonyolult szertartás keretében a nő lelkét egy elf leány testébe költöztetik. Hiarren herceg azt mondta kedvesének, válassza meg ő, hogy háza népéből ki az, akinek teste méltó volna hozzá. Lilequa úrnő ekkor toporzékolni kezdett, és a saját testét követelte vissza, amikor is a herceg szégyenkezve bevallotta neki: a teste elpusztult, aquirok zabálták fel. S ekkor a lélek követte a testet: végigélte újra a rettenetes megaláztatást, a kínokat, a halált, majd szomorú sóhajjal távozott el abból a testből, melyet bitorolt. 
- S mi lett az emberrel? - kérdezte a dalnok. 
- A herceg féktelen haragra gerjedt, nem akarta elhinni, hogy újra elveszítette kedvesét. Magára hagyta a megtartót azzal a parancssal: „ássa elő a menyasszonyomat ebből a roncsból”. Ő féltette ugyan az életét, mégsem tehette meg a népével, hogy egyikük testébe egy ember lelkét plántálja. A lány nem lett volna képes eljátszani Lilequa szerepét, a lova és a kutyái azonnal megérezték volna a különbséget kettejük közt. Minden bátorságát összeszedve ő maga lépett a herceg elé, s mondta: „kíméld a megtartó életét, ő nem tehetett arról, ami történt”. Hiarren herceg gondolkodóba esett: nem engedhette vissza a lányt az emberek közé, hiszen közöttük élt addig, ismerte a szokásaikat; sok olyan dolgot is, amelyről az embereknek sosem kell tudniuk. Így egyetlen gyors ütést mért Ayeshana mellére, amelytől a szíve azonnal megállt: de utolsó pillanatában is mosolygott, mert a férfi, akit szeretett, megérintette a szívét, és utolsó szavaival is azt ígérte: „örökké szeretni foglak”. A herceg számára azonban ezek a szavak nem jelentettek többet a szél suttogásánál. Magányos és zárkózott lett, kerülte a társaságot, nem látogatta többé a vadászhölgyeit, és amikor nem lovagi feladatait látta el, egyedül sétálgatott legkedveltebb ligetében. 

A családfő befejezte kardja takarítását, a tűz fényében megforgatta; a tükrös csillogás körbepásztázta a körülötte ülők arcát. Az egyik kisgyerek elaludt, kedvenc kutyáját szorosan ölelve. Az énekmondó elgondolkodott, majd a szemközt ülő öreg harcos felé fordult kérdésével: 
- És mi lett Sayura Ilordával, az Éjféli Nappal? Azt mondtátok, a Quirrta Khinn nagymestere Hiarren hercegre bízta. 
- Így is történt. - a hiequar halk kattanással állt meg díszes kardhüvelyében, a családfő pedig maga mellé támasztotta, gondosan ügyelve rá, hogy ne ébressze fel a lábszárába kapaszkodó kis csemetét. - Huszonkét nyár és ősz telt el azóta, s a herceg újra hazatért. Anyja és testvérei örömmel fogadták, de komorságán és mélabúján a viszontlátás öröme sem enyhített. A tiszteletére rendezett vacsoráról is egészen hirtelen távozott, a déli erdő egyik ligetébe ment, s nézte a fákat, amelyek távollétében még magasabbra nyúltak, még szélesebbre híztak. Egyszerre csak egy különös énekesmadár hangja ütötte meg a fülét, s mert tél közepe volt, ezen igen elcsodálkozott. A hang irányába indult, s minél közelebb ért, annál inkább kivehetővé vált a dallam, s később szavakat vélt felismerni benne: „én édesem, én édesem”. Egyszerre csak az ének elhallgatott, s egy lányt pillantott meg az egyik fa törzsének dőlve: térdén egy vörösben játszó őszi falevél pihent, s ő íróvesszővel arra vésett fel irka-firka jeleket. Az a lány is magadfajta volt: dalokat, balladákat költött, de sohasem a dicső harcról, csak a szerelemről. Furcsa, különös lány volt az, különc módon viselkedett, és örökös céltáblája volt társai élcelődésének. Az a lány nem volt harcos, soha fegyvert nem fogott a kezében. 
- Nem harcolt? Nem vadászott? Miféle lány volt az? - a döbbenettől tágra nyílt az énekmondó aszúborszínű szeme. 
- Egy szelíd és csendes lány, de Urria áldása kísérte. Legtöbben csak „álomlátó lánynak” csúfolták, mivel éjszakánkánt gyakorta látogatták meg őt a lidérces álmok. Látta megsebesülni, meghalni szeretteit, barátait - ám amikor reggel figyelmeztette őket a veszélyre, a rettegett esemény sohasem következett be. Ha elmondta álmát, a rontás azonnal semmivé foszlott. Ám a lány évtiezedekkel korábban elvesztette ezt a képességét, mert önző módon nem beszélt az álmáról valakinek, akit veszély fenyegetett. 
- Ezt persze senki sem sejtette akkor még. - a feleség lehalkította a hangját, s szinte suttogva folytatta: - De később megtudtuk, hogy Lilequa gyűlölte azt a lányt. Ha néha összetalálkoztak az erdőben, a boszorkány nem volt hajlandó addig továbbhaladni, amíg a lány el nem hátrált vagy félre nem állt az útjából. Gyakorta fenyegette azzal, hogyha nagyasszony lesz az Ötödik Domb Házában, akármit megtehet vele; s ha a lány tovább bosszantja őt, keresztüldöfi egy lándzsával, és azt fogja hazudni, hogy vadászbaleset történt - az ő szavában pedig nem kétkedik majd senki. Aznap, amikor a boszorkány a keleti erdőbe indult vadászni, s ott újra belebotlott az álomlátó lányba, dühében belemarkolt a szőke tincsekbe, és marokra tépte a haját, hiába sivalkodott és próbált menekülni. Akkor a lány, aki megálmodta Lilequa elrablását, összepréselte ajkait és néma maradt; tűrte a fájdalmat, s megkönnyebbülten szaladt haza, mikor elengedték. Nem szólt, nem kiáltott utána, hogy kerülje el a keleti erdőt - s így a halála őmiatta következett be. Ekkor veszítette el az álmok felett az uralmát. Ezt maga a herceg olvasta később a leány naplójában. 
- Az álomlátó lány tehát ott ült, egyedül - vette el a szót a családfő - a herceg pedig még sohasem látta, így hátulról lopózott mögé és szorította levéltőrét a torka alá. „Ki vagy?” - sziszegte, mire a lány félénken felelte: „Narmea vagyok”. 
- Narmea - ismételte a dalnok - Gyönyörű név. 
- S nem csak a neve, az egész lány maga is gyönyörű volt: szemei, akár a nyári égbolt, haja napsárga zuhatag, s oly fiatal még… alig töltötte be a százharmincadik esztendejét. Titkon már hosszú ideje szerelmesen epekedett a hercegért, s ezért útálta meg Lilequa annyira: féltékenységből. De mikor először találkozott kettesben a herceggel, félelem töltötte el: attól tartott, hogy valami butaságot mond; de még inkább félt attól, hogyha a herceg a szemébe néz, kiolvassa belőle az igazságot: hogy a menyasszonya haláláért ő az egyetlen, akit okolni lehet. Hiarren távolságtaróan, már-már barátságtalanul beszélt vele, s elvette tőle a színes falevelet, amelyre a versét írta. Ugyanaz a dalocska volt, amivel magához csalta a herceget, s egy lányról szólt, aki halála előtt elbúcsúzik kedvesétől. 

A hideg éjszakában a tábortűz lágy, narancsszínű fénymázzal vonta be az arcokat. A családfő öccse egy újabb nehéz rönköt tolt a lassan lohadó tűzbe, a kéregből sziklák pattantak ki, s a lángok újra magasabbra szöktek. Ezúttal ő beszélt tovább: 
- Amikor legközelebb találkoztak az erdőben, Hiarren herceg épp a fekete napsugaras kardot készült visszaszolgáltatni Udarth nagyúrnak. Ő volt az obszidiánelfek között az egyik legöregebb, kétségtelenül a legveszélyebb is; a területére merészkedni egyet jelentett volna a biztos halállal, így a herceg naponta kijárt a határvidékre abban a reményben, hogy találkozik vele. Narmea egy fa ágán üldögélt, s ő mellé telepedett, hogy onnan jobban beláthassa a környező erdőt. Szívesen beszélgetett volna a lánnyal, és csodálkozott annak félénkségén: azok a nők, akiket eddig ismert, már-már kihívóan viselkedtek vele, legyezgették férfiúi hiúságát, s néha nyíltan kínálták fel magukat. Hamarosan az erdő sűrűjéből felbukkant egy magas és szikár alak, szénfekete bőrű, lobogó hajú, lángszemű férfi, Udarth nagyúr maga. A lányt maga mögött hagyva a herceg odasietett elé, alázatosan térdre ereszkedett előtte, feje fölé emelve és neki nyújtva Sayura Ilordát, az Éjféli Napot. A nagyúr elfogadta az ajándékot, de nem maradt adósa sem a hercegnek, sem a rendnek, amely visszaszolgáltatta neki rég elveszett, kedves fegyverét. Egy gyűrűt adott Hiarrennek, egy óelf ereklyét, amelyet egy korcs aquir nyakából vágott le, a fejével együtt. Azt mondta a hercegnek: „hamarosan egy igen hatalmas Ős halad át ezen a területen; néhány napig ne engedj senkit a délnyugati erdő közelébe. Házad területe határos az enyémmel, ezért jogod van ott lenni.” Majd mielőtt távozott volna, hozzáfűzte: „találkozunk a csatában, Ryallyes!”. 

A herceg jól tudta, hogy ez a csata az életébe kerül majd - nem volt még felkészülve arra, hogy megküzdjön egy ősaquirral. A gyűrűnek nem sok hasznát vette volna a harcban, ezért hogy jó kezekben tudja, felhúzta Narmea ujjára. A lány annyira megilletődött a váratlan ajándéktól, hogy elragadtatottságában megcsókolta a herceget. Ő, aki évtizedeken keresztül nem engedett nőket a közelébe, hogy bűntudata sose lankadjon, rettenetesen megilletődött, zavart arcát látva Narmea pedig úgy érezte, valami rosszat tett - és elszaladt. Csak otthon, szobájának magányában nézte meg a gyűrűt, amely elválaszthatatlanul ráidomult kecses ujjaira, s gondolatok útján tudatta vele: „Friel vagyok, az őrző. Szolgállak, Narmea”. A gyűrűbe egy valaha élt óelf ifjú lelke költözött, aki attól a naptól kezdve láthatatlan testőrként vigyázott a lányra. De huncut egy ifjú volt az: telve kalandvággyal, és a harc szeretetével. Rábeszélte a lányt, hogy mégis menjenek ki a délnyugati erdőbe, és figyeljék meg a csatát; hogy ellenkezését letörje, láthatatlanná és még csendesebb léptűvé tette Narmeát. A herceg, aki Udarth nagyúrral és két másik hatalmas obszidiánelffel már készen várakozott a rettenetes Ősre, mégis észrevette a lányt, mögéje került, s a fülébe súgta: azonnal induljon haza. Tudta is Narmea, mekkora bajba került, és hercege mennyire fog rá haragudni, ezért azonnal engedelmeskedett, és könnyű futásnak eredt, magában némán korholva a gyűrű szellemét, aki rossz utakra vitte őt. Dörgő zaj ütötte meg a fülét ekkor, s hátrafordulva a legocsmányabb lényt pillantotta meg, ami ezen a földön valaha is élt: karok és csápok tucatja ágazott el a testétől, vagy száz apró szeme vérszomjasan méregette őt. A látványtól csak még sebesebben rohant tovább, míg a szörnyeteg recsegő hangokat nem hallatott: ezek hatására a levegőbe emelkedett, s vagy harminc lépésnyi repülés után a keményre fagyott hóba zuhant. 

Mikorra feltápászkodott, Hiarren herceg és a két idegen nagyúr már körbefogták és kardjaikkal egy pillanatra sem hagyták békén a rettenetet. Újabb szavak hagyták el temérdek száját, de ezek csak a hercegére voltak hatással: egyszerre csak üvöltve a szeméhez kapott, és térdre rogyott - Narmea pedig hiába próbált minden akaratát összeszedve odamenni hozzá, tagjai nem engelmeskedtek többé neki. A sötét nagyurak hiába védekeztek a hatalmas szavak ellen, a karok, csápok, pengék és tüskék kivédhetetlen sebességgel és kíméletlenül csaptak le. Hiarren herceg, bár megvakult és fájdalmai egyre fokozódtak, felemelte a hiequart, és újból bekapcsolódott a harcba. Akkorra már csak ő állt szemben egyedül az aquirral, s minden erejét latba vetve próbálta tovább tartóztatni - ám az egyik, kardpenge formájú, fogazott csáp keresztülhatolt a gyomrán, és húst-vért köpve húzódott vissza. 

Egy fájdalmas sikoltás rekedt benn Narmea torkában, nem jutott szóhoz: amíg Hiarren önmagát is feláldozva védte őt, s harcolt utolsó leheletéig, addig Udarth nagyúr kilépett rejtekhelyéről, és egy halálos nyíllövéssel leterítette a borzalmat. Büszkén, elégedetten sétált közelebb, s vágta le először a bestia, majd két társa fejét - azok még éltek mindketten, súlyos sebeik ellenére, s talán fel is gyógyultak volna. De Udarth nem ismert könyörületet, sem bajtársiasságot: odalépett Hiarrenhez, és hajába markolva a torka alá szorította Sayura Ilordát. Aztán, valamilyen égi csoda folytán felpillantva meglátta Narmea könnymaszatos, könyörgő arcát, és gonosz mosollyal fordult a herceg felé. Szavakat súgott a fülébe, és elővett valamit tarsolyából, ami leginkább egy összeszáradt nyelvre emlékezett, azután megetette vele. Felemelte a földről három trófeáját, és visszaindult a saját erdejébe. 

A dalnok hümmögött, és átgondolta a hallottakat, majd a hallgatóság többi tagjához fordult: 
- Vajon mit mondhatott neki a nagyúr? 
- Talán azt, hogy jól harcolt, és ezért megérdemli az életet - kotyogott közbe a legidősebb fiú felesége, ám ura, aki mellette ült, csak a fejét csóválta: 
- Bizonyára azt mondta neki: „azért hívtalak ide, hogy meghalj, de meglepetést okoztál nekem. Ezzel a lánnyal elterelted a figyelmét és lehetőséget adtál nekem, hogy elpusztíthassam egy ősi ellenségem - ezért életben hagynak, majd a tieid úgyis megölnek, ha rád találnak”. 
- Valóban - bólintott a családfő - hiszen mindkét szeme világát elveszítette. 
- És Narmea? Mit tett ezután? - feszülten hallgatta tovább a mesét, de gondolatban már a ballada első strófáit fogalmazta. 
- Amikor a hercegéhez lépett, az már alig élt. Attól a száraz húsdarabtól begyógyult hasán a seb, de túl sok vért veszített, teste a levegővel együtt kezdett mind jobban lehűlni. A lány tanácstalan volt: ha elszalad segítségért, mire visszaér, addigra Hiarren talán halott lesz; mozgatni pedig nem merte… Az éjszaka közeledett, s erős fagyot ígért a tiszta, kristálycsillagos égbolt, ezért egyetlen dolgott tehetett csupán, meg kellett próbálnia melegen tartania. Levette a hercegről a hótól átnedvesedett ruhákat, majd lekapkodta sajátjait, s végigfeküdt rajta. 

A család két nős fiúgyermeke egymásra vigyorgott, a fiatalabbik feleség prinkodva sütötte le a szemét, az idősebbik játékosan megbökte párját a könyökével. Az öreg harcos ügyet sem vetett rájuk, túlságosan lekötötte a meséje. 
- Ki tudja, mennyi ideig lehettek ott: néhány percig, néhány óráig? Narmea halkan dúdolta azt a dalt, amit első találkozásuk alkalmával is, s egyszerre csak két ölelő kar fonódott a dereka köré. Hiarren alélt hangon kérdezte: „álmodom, vagy meghaltam már?”, s Narmea könnyeivel küszködve felelte neki: „egyik sem”. A herceg, aki mindeddig azt hitte, a halálban újra egyesült szerelmével, hirtelen szembesült a valósággal: él, és a meztelen lány nem más, mint a kis álomlátó, aki nem engedelmeskedett neki és az erdő tiltott részébe jött. Mégsem tudott rá haragudni valamiért, s elismerte Narmea bátorságát. Ő mikor megbizonyosodott róla, hogy hercege nem fog meghalni, hazasietett segítséget hozni. A megtartót és még néhány vadászt ő vezette arra a helyre, ahol a csata zajlott - de csak érintetlen havat találtak ott: a levágott aquirnak, a két halott obszidiánelfnek, a hercegnek - de még a lépéseknek és annak a rengeteg vérnek sem lelték nyomát. Ekkor kapta Narmea az új gúnynevét: így lett belőle „a bolond leány”. Ő azonban nem hitt a szemének, inkább a gyűrűje szavának; Friel pedig pontosan látta, hogy a hely oly erős mágiával van leplezve, hogy még a megtartó sem képes átlátni rajta. Így hát tehetetlenül hazatért apja házába, és aggódva várakozott. 
- Néhány nappal ezután - szólt a felesége - Narmea furcsa beszélgetést hallott a házuk előtt, s azonnal felismerte Hiarren hangját. Odasietett hozzá, s látta a herceget az apjával beszélgetni, épen és egészségesen. Két szeme a megszokott nyugodt, komoly fénnyel ragyogott rá. A nagy harcos hosszú idő óta először volt büszke a lányára, s magára hagyta őt a derék férfival. Narmeának első dolga volt, hogy megkérdezze, ki gyógyította meg ilyen csodálatosképpen - de a száját egy csókkal tapasztották be. Nem tudta mire vélni a hirtelen támadt nagy szerelmet, s csak azzal magyarázta meg önmagának: talán a halál közelsége ráébresztette a férfit az élet valódi szépségére. Ő sem foghatta fel a váratlan fordulatot és az események gyors egymásutániságát: egyik napról a másikra menyasszony lett belőle. Felháborodást keltett, hogy az esküvőt ilyen közeli időpontra tűzték ki, hiszen a jegyespárok sokszor évtizedekig várnak a nagy eseménnyel. A hét domb és hét völgy valamennyi házából érkeztek vendégek a szertartásra, s pazar ajándékokat hoztak a fiataloknak. Minden tökéletesnek tűnt egészen az utolsó éjszakáig, amikor Narmea újra álmot látott, évek óta az elsőt. Álmában ott állt az áldozati oltár előtt, oldalán a hercegével, s összekulcsolt kezüket a megszentelt tűzbe és vízbe készültek belemeríteni, mikor a semmiből kiröppent egy sebes nyílvessző, és átfúrta Hiarren torkát. Mikor rémálmából kimerülten, csatakosan ébredt, azonnal indulni akart, hogy elmesélje - és ezzel meggátolja álmát a megvalósulásában. De a nagy izgalomtól - minő balszerencse! - elvesztette a hangját, s a reggeli készülődésben hiába is próbálta volna öltöztetőlányainak elmagyarázni, hogy azonnal találkoznia kell Hiarrennel. Amiatt is aggódott, megjön-e a hangja addig, mikor majd el kell ismételnie a házassági fogadalmakat. Vőlegényével már csak az esküvő előtt találkozott, a megszentelt ligelt bejáratánál; Hiarren a karját nyújtotta neki, és végigvezette a két oldalt várakozó tömeg előtt. Sosem láttak még délcegebb férfit: emberbőr zekéje úgy feszült mellkasán, mintha élne; s a leendő ara hasonlóan megkapó fiatal jelenség: bimbózó virág, hamvas gyümölcs. Te nem tudod elképzelni azt a pompát, dalnok uram! - az asszony egy mély sóhaj kíséretében megcsóválta a fejét. - De mi sem tudjuk elképzelni. Oly rég történt ez, hogy talán már senki sem emlékszik rá. Anyám úgy mondta nekem, hogy apró gyermekek ültek a környező fák ágain, és csillogó aranyport fújtak a gyülekezetre. A megtartó előkészítette az oltárt a szertartáshoz, tömjén illata töltötte be a levegőt, és egy kislány és egy kisfiú, akkorák, mint ezek itt - mutatott a férje lábánál kuporgó, halkan szuszogó kis jószágokra - tartották a két üstöt, melyekben kék lánggal égett a tűz és nyugodtan pihent a víz. Narmea még mindig nem tudott megszólalni, hiába köszörülte a torkát, s mikor végre megszólalt, akkor is csak egy elkeseredett kiáltásra volt ereje. A valóság rémálommá változott: Hiarren nyakát egy nyílvessző fúrta át, teste élettelenül zuhant a földre. A nép felhördült, a legjobb vadászok, a nagyasszony és Narmea egyszerre rogytak a tetem mellé, melyből intő ujjként meredt ki egy fekete tollú vessző. 
- Fekete tollú vesszőket - magyarázta a legidősebb fiúgyermek - az Ötödik Domb Házából csakis a Ryallyes család tagjai használhatnak, de ők valamennyien a fő emelvényről figyelték a szertartást. Ekkor a szentély bejáratánál álló két óriás tölgyfa egyikéről leugrott egy csuklyás köpenyt viselő alak, és a zavart násznép között egyenesen az oltárnál csoportosuló tömegig csörtetett. Senki sem merte megállítani. Amikor a holttesthez ért, kihúzta hiequarját, és lecsapta a herceg fejét, majd hajánál fogva magasba tartotta, hogy mindenki jól láthassa: a bőr szürkülni kezdett, pókhálószerűvé vált, egyetlen pillanat alatt változott olyan kicsivé és csenevésszé, akár egy szem aszalt gyümölcs. Hátrahullott a csuklya, s így már mindenki megbizonyosodott róla, hogy ez maga a herceg: bár egyik szemét szürkés színű hályog fedte, a másikat pedig oldalra fésült haja takarta el. „Sajnálom, amiért fölöslegesen fáradtak ide messzi házakból” - mennydörögte, hogy még a legtávolabb állók is tökéletesen hallották; „az átkozott bőrváltó mindenkit megtévesztett” - majd oldalra fordítva fejét, a családjának címezte szavait: „az árulásotokról ezúttal megfeledkezem”. S hogy szigoráról meggyőzze a jelenlévőket, kegyelemdöféséként egyenesen a könnyes arcú Narmea szemébe nézve jelentette ki: „a szertartást természetesen semmisnek tekintem”. Ezután mindenkit hazaküldött, csak a szűkebb rokonság maradt ott, hogy kifaggassa, hogyan eshetett meg mindez. A nagyasszony láthatóan megkönnyebbült, hogy fia mégsem hozott a házába egy „bolond leányt”, Narmea pedig fölöslegesnek érezvén magát, észrevétlenül próbált meg távozni. 

A családfő öccse úgy érezte, a soron következő részt ő tudja a leghitelesebben elmesélni, és kicsit hadarva fogott hozzá, hogy senki se szakíthassa félbe: 
- De a hercegünk figyelmét nem kerülhette el semmi. A távozó lány után kiáltott, és félrehívta a többiektől, hogy négyszemközt beszélhessen vele. Narmea félig sírt, félig nevetett a boldogságtól, hogy újra láthatja; de a keserűség még mindig ott volt a szívében, s ez kerekedett benne felül. Szóhoz sem hagyta jutni Hiarren herceget, és zokogva vonta felelősségre azért, amiért nem érkezett előbb és amiért így megalázta őt nem csupán a Ház népe, hanem a többi ház elöljárói és hercegi családjai előtt is. „Hogy nézzek” - kérdezte - „hogy nézzek mások szemébe ezután? Ha kilépek a házból, ujjal mutogatnak majd: ott megy Narmea, a bolond lány, aki majdnem feleségül ment egy aquir fajzathoz”. Átkozta saját magát is, amiért azt merte hinni, hogy ő jelent valamit a herceg számára, hogy betöltheti majd a halott boszorkány helyét. A herceg ekkor megragadta, és erősen megrázta, hogy magához térítse a lányt; közben haja egy pillanatra elmozdult az arcából, s láthatóvá vált az üres szemgödör. Narmea megijedt, felidézte mindazt, ami az erdőben történt: magyarázat nélkül is tudta már, hogy Hiarren herceg nem saját akaratából késlekedett ennyit, és őszintén sajnálja az őt ért megrázkódtatást. Mindössze annyit tudott mondani a lánynak: ha képes neki megbocsátani, akkor tegyen úgy. S azt is mondta: az alakváltó tökéletesen leutánozta őt, nem csak kívülről, hanem belülről is. Hályogos szemével várakozóan pillantott rá, hogy vajon megérti-e a különös vallomást. Narmea megértette. De távollétében a herceg sokat gondolkodott, és végül úgy találta: nem szabad a lányt közel engednie magához. Túlságosan fontos neki már most, rövid ismeretségük után is, semhogy el tudná viselni az elvesztését - s inkább visszatér a lovagrendjéhez, hogy tökéletesítse tudását és harci képességeit. Narmea erősködött, hogy megtanul vigyázni magára, megtanul harcolni - de Hiarren herceg megszorította a kezét, és azt mondta neki: ilyen kedvesnek és ártatlannak szerette meg, s hogy azokba a puha kezekbe nem való íj és kard. Akármit is mondott ezek után, Narmea azt már nem hallotta meg: belső füleiben ott csengtek a visszautasítás szavai; bánatában sebesen nekiiramodott az erdőnek. A herceg hiába kiáltott vagy futott utána, nem érhette el: a szomorúság szárnyain repült, ki tudja milyen messze. 

Az egyik fiatalasszony felkelt a tűz mellől, majd apósához lépett, s felvette a békésen szendergő kislányt. A dalnok nézte, ahogy az anya karjában tartja gyermekét, és könnyű, halk léptekkel viszi az ágya felé. Valamiféle hiányérzet öntötte el a szívét, amiér neki nincs családja. Mikor a nő visszatért a tűz mellé, és még mindig csönd honolt a társaságban, ő folytatta. 
- A herceg nem rombolhatta le tekintélyét azzal, hogy fut utána, mintha elszökött kutya volna. Látszólag egészségesnek tűnt - az egy szemét kivéve - de belül súlyos sebeket viselt, és hosszú napokat kellett pihenéssel töltenie, hogy ne hasítson belé minden egyes lépésnél a fájdalom. Az első olyan nap, amikor újra foglalkozni kezdett a Ház ügyeivel, Narmea apja jött hozzá látogatóba, s félig vádlón, félig könyörgőn hozta tudtára, hogy a lánya napokkal korábban eltűnt és nem jött haza. A hercegnek több se kellett: összeszedte legjobb vadászait, és útnak indultak, hogy felkutassák. Egy ideig követni tudták a nyomait, utána már csak arra az iránytűre hagyatkozhattak, amelyet a megtartó készített. Ez az iránytű nem volt más, mint Narmea naplójának egy darabja, amit gondosan az ágya alá rejtett; és egy szőke hajcsomó, amelyet menyasszonyi koszorújának virágaival együtt tépett ki a hajából. Az iránytű szakadatlanul kelet felé vitte a kis csapatot, mind távolabb kerültek Házuk területétől, és mind közelebb az emberfajzatok lakta vidék felé. Talán egy héttel később egy emberlakta faluba értek, amelyben semmiféle életnek nem találták nyomát. A levegőben rozsdás vas illata terjengett, s mikor benyitottak néhány házba, megdöbbentő kép tárult eléjük: emberek álltak, ültek, feküdtek, ettek, ölelkeztek, ahogy mindig - de mind halottak voltak, és testnyílásaikból vér szivárgott. A padlót, a falakat alvadt vér borította - a herceg azonnal sejtette, hogy ez egy aquir műve lehet csak, s hogy mindezt a pusztítást egyetlen rettenetes szóval vitte véghez. Az iránytű egy fogadóba vezette a herceget, amelynek pincéjében - az álpadlót felszedve - kutyaketreceket talált, s a sok harci eb között az egyik ketrecben rálelt Narmeára is. Szegény lány nem tudott megállni a lábán, oly sok időt töltött a szűk kalitkában, de a mélység megkímélte őt attól, hogy ugyanarra a sorsa jusson, mint az emberek odafönt. A herceg magához ölelte, csókolta az arcát, a szemét, a száját - s ekkor a bánat és düh kezdte el mardosni a szívét. Az átkozott kérészéletűek kivágták a nyelvét! De mintha ez nem lett volna elég, nem csupán a beszéd, de az éneklés örömétől is meg akarták fosztani az álomlátó lányt, ezért egy hosszú tűt szúrtak a torkába, amely nem okozott neki semmiféle fájdalmat, csupán a hangszálait metszette ketté. Azt mondják, akkor a herceg, talán gyerekkora óta először, sírt. A lány csak úgy tudott hozzá szólni, ha Frielt, a varázsgyűrűt hozzáérintette kedveséhez, s az közvetítette neki a szavakat. 
- Én nem így hallottam otthon - szakította félbe sógornője - ennek így semmi köze sincs a sárkányfenyőhöz. 
- Azért, mert még nem fejeztem be! - acsarkodott vissza az asszonyka. 
- Nem számít, mert most már nem is fogod. El ne hidd, énekmondó, amit ez a lány összefecseg. Az a falu nem is létezett, és a herceg nem vitt magával vadászokat, amikor Narmea keresésére indult, hanem rájuk bízta a Ház felügyeletét. Útja közben, mikor már messze maga mögött hagyta az elfek lakta erdőket, egy ritkás fenyves közepén pillantotta meg Araucaniát. 
- Araucania… a sárkányfenyő? - ragyogott fel a dalnok arca. 
- A lombja dús, a virága színpompás, egyszerre fakaszt rügyet és érlel gyümölcsöt, és törzsét tizenketten sem érnék át. Egy kis tisztás közepén állt, melyet nem borított hó: üde zöld fűben sétáltak az őzek, és karéjos levelei között ugráltak a mókusok. Koronájában mintha két sárga nap fénye ragyogott volna, s a fény a lombkoronát áttörve foltokban világította meg a nyugodt, erős gyökereket. Szél suttogott az ágak között, és szinte hívta magához: „jöjj, jöjj!”. A herceg térdre borult, mert még sosem látott hasonló tüneményt, és félve kérdezte csak: „Urria?” Válaszul egy női hang kacagott a fülébe, és ekkor megpillantott egy karcsú és gyönyörű óelf asszonyt, hennaszín hajút, aki vastag szemöldöke alól átható kék tekintettel mérte végig. „Ó, nem” - válaszolta - „én csupán egy szerény szolgálója vagyok. A nevem Araucania. Én vagyok a sárkányfenyő lelke”. A gyökerek közé invitálta a herceget, és Lindingast friss fűvel, érett gyümölcsökkel kínálta. Hiarren szívesen megpihent volna, de feladata sürgette őt; a gyökerek azonban a lábába kapaszkodtak és nem engedték felállni. „Ne siess annyira, herceg!” - kacagott Araucania - „tudom, hogy kit keresel, és segítek neked eljutni hozzá. Itt járt nálam, evett a gyümölcseimből, aludt a gyökereim között, és énekelt nekem - keze nyomát örökké a törzsemen fogom őrizni, mert kevés ma az olyan tiszta és ártatlan lélek, mint ő. Nem szabad bemocskolnod őt, s ha újra találkoztok, add ezt oda neki, ő tudja, mihez kezdjen vele.” Azzal átnyújtott egy lapos, kemény héjú magot, amelyet a herceg gondosan elrejtett, pontosan a szíve fölé. Araucania megérintette a fa törzsét, és egy ajtót nyitott benne, amelyen át a herceg és hátasa egy idegen erdőbe jutottak. Néhány mérfölddel távolabb egy dombtetőről tágas völgykatlan tárult a szemük elé, egy távoli csúcson pedig egy város fekete gránitfalai rajzolódtak ki. A keleti útirányt követve megérkezett a város kapui elé, és megzörgette az óriás kopogtatókat. Bebocsátást nyert az idegen városba, ahol addig sosem látott, különös emberek jártak kötülötte: elfeknél is magasabbak, erőteljes alkatúak. A nyitott kapuban egy gyönyörű nő állt - talán még annál az embernőnél is szebb, aki évtizedekkel korában az ő Házában élt rövid ideig. Meghajolt előtte, és bemutatkozott: ő volt Arquasa Shani, a város első messora. Az ő neve azóta széles e földön híressé - vagy inkább hírhedté vált, s azon kevés emberek egyike lett, akit népünk fiai azóta is tisztelnek. Shani már akkor is vagy száz esztendővel idősebb volt a mi hercegünknél, testét mágiával tartották fiatalon, de ereje és tudása mind a sajátja volt, amit a hosszú évek kemény munkájával gyűjtött össze. Tisztelettel megkérte a herceget, hogy hagyja a szolgákra a lovat, és kövesse őt a klán vezetőjéhez. Hiarren nehezen akart engedni a kérésnek, elvégre melyikünk bízná rá a legjobb barátját egy emberre? Végül mégis odakint hagyta Lindingast, és kardját a keze ügyében tartva lépett be a komor kőépületbe. Az egyszerű, sötét folyosók olyan egyformának tűntek a szemében, hogy attól tartott: ha menekülnie kell, nem fogja megtalálni a kiutat. A primessor egyenesen a klánfőnök szobájába kísérte, és ő maga is ott maradt, amíg azok ketten szót váltottak egymással. A vezér valaha maga is nagy harcos lehetett, de elveszítette egykori erejét, tekintélye azonban kétakkorára nőtt, s egyenrangúnak tartotta magát a hercegünkkel. Elmondta, hogy Narmeára ők találtak rá a közeli erdőben, s behozták a város falai közé - ezzel megmentették őt a portyázó ork hordáktól. A vezér jóindulattal viseltetett a herceg ránt, és hajlandó volt mindkettejüket szabadon bocsátani, feltétel nélkül. Csupán egyetlen apró szívességet kért a hercegünktől: hogy menjen be a gránitépület egyik termébe, ölje meg azt, amit odabent talál, és soha ne kérdezzen semmit róla. Hiarren jól sejtette, hogy alkuba kell bocsátkoznia a korcsfajzatokkal, s Narmea kedvéért beleegyezett, hogy elvégzi a rászabott feladatot. A mai napig nem tudjuk, miféle lényt talált abban a szobában, de egy bizonyos: hogy elpusztította. A sérüléseitől néhány napig eszméletlenül feküdt, de mikor újra magához tért, Narmea ült az ágya szélén, és mosolygott. „Nem tudom eldönteni” - búgta elragadtatott, a viszontlátás örömétől el-elcsukló hangon - „hogy melyik a szebb: a kék vagy a borostyánszínű”. Hiarren nagy szolgálatott tett a klánnak, azok pedig hálából meggyógyították a másik szemét is. A szerelmesek végre újra egymásra találtak, és együtt indultak haza. 

A család néhány tagja kezdett fáradni, de illedelmesen várták a befejezést. Az utolsó szó jogán ismét a család feje vette magához a szót: 
- Ez most már csakugyan a történet vége. Hosszú volt az út hazafelé, és a hideg téli éjszakákon együtt aludtak, mint két… 
- Csak aludtak - szakította meg az asszony - Narmea szűz volt még akkor is… 
- Dehogy volt szűz! - kiabált közbe a családfő öccse - Azon az éjszakán, amikor megálmodta Hiarren herceg halálát, együtt háltak! Ebben egészen bizonyos vagyok! 
- Nem úgy történt - vitatkozott vele sógornője - Ha Narmea ismeri a szerelem gyönyöreit, sosem dönt úgy, hogy ezt az utat választja, és magára hagyja a kedvesét. Araucania pedig megmondta, hogy a lány tisztaságát nem szabad beszennyeznie… 
- De azt a lelke, és nem a teste tisztaságára értette! 
A dalnok ide-oda kapkodta fejét, és mint a döntőbíró felé intett a nagy harcosnak, hogy vessen véget a vitának. A ház ura nagyot csapott a térdére, és hangját fölemelve adta meg a magyarázatot: 
- Akárhogy is, mikor az Ötödik Domb Házának területére értek, olyannyira eleredt a hó, hogy nem utazhattak tovább, s még egy utolsó éjszakát a szabadban töltöttek. Hiarren ekkor adta oda kedvesének a lapos magvat, amelyet a sárkányfenyő hölgye ajándékozott neki. Éjszaka Narmea különös álmot látott: azon a helyen, ahol pihent, emberi seregek dúltak, égették fel az erdőt. A dicső elf lovagok dühödten csörtettek elő a fák közül, és rettenetes mészárlásba fogtak - százával, ezrével hullottak a fejek mindkét oldalon. Látta ekkor Hiarrent is, aki kezében Sayura Ilordával, az Éjféli Nappal küzdött egy hatalmas termetű, fehér hajú nővel, akinek egész arcát szövevényes tetoválások borították, szemei rubintos fénnyel ragyogtak, és nála volt Enio Murio, a Hold Fátyola. Egyforma erővel és harci kedvvel csaptak össze, s végül ugyanabban a pillanatban talált utat a nő pengéje Hiarren szívéhez, amikor a herceg kardja hegyével felmetszette a torkát. Narmea hiába próbált felébredni az álomból, képtelen volt rá; Urriához fohászkodott, hogy kímélje meg népét a pusztulástól. Ekkor a sárkányfenyő gyümölcsének magja megpattant, és egy apró gyököcskét kezdett növeszteni. Amikor a földre helyezte, egy rügyecske tört elő belőle és indult meg elképesztő gyorsasággal az ég felé. Hogyan lett a fából leány, és a leányból fa - ma sem tudjuk, Urria titka ez. Hiarren herceg reggelre kelve nem kedvese karjai között pihent, hanem egy szépséges fa gyökerei között, s ekkor aggódva szólította a leányt. „Itt vagyok” énekelte egy hang a lombok közül, és aranyló napsütést szitált a zöld leveleken át; s bár az eget szürke hófelhők borították, a fa körül mégis örökös tavasz és nyár honolt. Hiába is próbálta elmagyarázni a hercegnek, hogy áldozata szükségeszerű volt, és ezzel nem csak őt, vagy a házabélieket, de egész népét is szolgálni fogja, hosszú évezredeken át. Egyesek úgy tartják, a herceg sosem bocsátotta meg neki, amiért annyi viszontagság és boldog újraegyesülés után mégis magára hagyta, s visszatért a rendjéhez. Mások pedig épp az ellenkezőjéről regélnek: hogy a fa csakis őelőtte megnyitotta törzsét, és egy másik világban boldog órákat töltöttek együtt. Ki tudja, mennyi igaz mindebből, amit most hallottál? Talán csak annyi: élt valaha a Rya’Ryallyes Házban egy herceg, akit Hiarrennek hívtak, s ő ma is a Quirrta Khinn lovagrend Néma Nagymestere. Csak ő tudná már nekünk elmondani, mi az igazság - de ő soha többé nem beszél senkivel, ameddig csak él. 
- Mi lett a fával? Még mindig itt áll a Ház területén? - az énekmondó alig tudta leplezni izgalmát. 
Hamar nevetség tárgya lett: a tűz körül üldögélők harsányan hahotázni kezdtek naivságán. A nagy zajra a kutyáját ölelgető kisfiú is felébredt, s édesanyja a fülébe súgta neki, min mulatnak ilyen hangosan. 
- De hát te dalnok vagy - kacagott a fiúcska - neked tudnod kell, hogy ez csak mese! Az a fa egyszerűen nincs! Azt a fát, csak az láthatja meg, akinek tiszta a szíve! 
- Talán éppen ezért nem látta még senki. - bocsánatot kért, és sebesen otthagyta őket. 

A házból kilépve látta a sötét eget, az újholdat, a tar fákat a tisztás szélénél, körbehordozta pillantását a téli erdőn, kereste az álomlátó lányt, aki fává változott. Sok kérdést szeretett volna még feltenni a családnak, de a regélő hangulat szertefoszlott a kacagással. Csöppet sem szégyellte, hogy ő az utolsó szóig elhitte a legendát: elvégre enélkül hogyan írhatna róla kellő áhítattal? 

S ahogy ott áltt, egyszerre csak gyümölcs- és virágillatot sodort felé a szél.