NNCL616-3C6v1.1

Vierre nem ismert gyorsabbat a lecsapó kobránál, leszámítva saját magát s némelyik corgabeli mesterét - ám az amund mindőjüket felülmúlta.
Újabb rikoltás, nyomában elsöprő roham.
Hárításához a két kard sem bizonyult elegendőnek. A gorviki lány hanyatt zuhant, meghemperedett a homokban -csak harci ösztöne mentette meg. Nyomában a meneth homokgejzírt fakasztott a földből.
Szeme sarkából Raszibot látta: az ifjú Skorpió véres jatagánnal tombolt az amund szolgák között.
Rikoltás, roham.
Vierre félrepördült, sarka mély nyomot vájt a homokba, kardja fémesen pendült az amund alkarján. (Fémből van az átkozott? Kőből?) Hogy időt nyerjen, kobratáncot járt. A lecsapó pengék nem érték el a papot, de távol tartották.
Harcművészet? Lehetséges lenne: amund harcművészet?
Végtelenül ostobán hangzott.
Ascyra, segíts! Súgd meg, mit tegyek.
Nem a pyarroni lány válaszolt, belső hang szólt hozzá; az együtt töltött évek hagyatéka. Az emlék, mely benne élt. Ascyra emléke.
Mágia!
Vierre nem ismerte a varázslatok kusza világát, de a szőke pyarroni annál inkább - tudásából az idők során juttatott valamit a társnőjének is.
Harci mágia. A rikoltások összpontosítják a mágikus erőt, emberfeletti képességekkel ruházva fel a papot...
Ascyra tanácsa járt a fejében, az egyik első a sok közül:
Az efféle mágiával küzdő elől térj ki. Az esetek többségében persze úgysem sikerül, ám ha mégis, a hasznodra lehet... hosszasan varázsolni sokkal fárasztóbb, mint félreugrálni!
Kobratánc.

DALE AVERY

A RENEGÁT

DALE AVERY
A renegát
Nyulászi Zsolt regénye
Copyright © 1994-99 by Nyulászi Zsolt

A borítón Boros Zoltán és Szikszai Gábor festménye látható
Tipográfia: Boros-Szikszai Grafikai Stúdió
Cover art copyright © 1999 by Boros Zoltán és Szikszai Gábor

Felelős szerkesztő: Gáspár András
Műszaki szerkesztő: Zölley Imre
Korrektor: Halmai Levente

Minden jog fenntartva, beleértve az egész vagy részletek
reprodukálásának jogát.
All rights reserved!

A kötetet terjeszti:
a Vannaheim Art Könyvkereskedelmi Kft.
(1062 Budapest, Andrássy út 86.)

ISBN 963 85932 9 6
MÁSODIK KIADÁS

Kiadja a Valhalla Páholy
Felelős kiadó: Novak Csanád
Szedés és tördelés: Valhalla DTP
Nyomta: Kaposvári Nyomda Kft. -190231
Felelős vezető: Pogány Zoltán igazgató
Készült Kaposvárott az Úr 1999, évében

Barátaimnak - érdemeik betöltenék az oldalt -;
közülük is elsősorban
M.J.-nek és G.A.-nak, segítségükért,
valamint
E.-nek, emlékeztetőül

"Ki kamrájában könnyet ontva 
búsong keserves-egyedül,
s bármerre néz, csak bajra, gondra
lát mindenütt maga körül.

Előtte a jövő siváran,
csüggesztő és vigasztalan -
ő meg csak tébolyog magában, 
s magát hajszolja lázasan."

ELSŐ   RÉSZ

KÜLDETÉS

"Csak mint vak eszköz teljesítem s várom,
Míg kidőlök s lesz más, ki helyemre álljon.
Eladtam már magam, nem magamnak élek,
Nyugalmat, pihenést már nem is remélek,
Lelkem lett a küzdés, szívem lett az álmom,
Szívemet keresem, amíg megtalálom."

1.
El Dzsiah

A férfi, bár hallatlan mágikus hatalmakat szolgált, teveháton kelt át a sivatagon.
Ifjabb korában talán fekete árnyként, az éj leple alatt surran be a városba, de az eltelt évek alatt megtanulta a leckét: gyanús, ha valaki nem hagy nyomokat maga után. Nos, a férfi gondoskodott a nyomokról. Az al abadanai térkapun érkezett a Taba el Ibarába, s még aznap összevert két zsebtolvajt, a felbőszített klán bérgyilkosait pedig a fogadó második emeleti ablakán hajította ki. Ettől fogva a klán elől menekült, át a sivatagon, egészen Madab el Sobira városkapujáig - mármint a látszat szerint.
A dzsad kereskedők együtt keltek a nappal. A városfalhoz tapasztott karavánszerájba betűzött az éles fény, a teveszőr pokrócba burkolózó emberek álmosan mozgolódtak. Éjszakai fagytól elgémberedett tagjaik idővel felengedtek; megindult a társalgás, és hamarosan felharsant az első kacaj is. A karavánkísérők markukban érezték bérük hátralékát, a kereskedők a várható hasznot latolgatták. Sokan közülük régóta ismerték egymást, mások a hosszú sivatagi úton barátkoztak össze. A sarokban gubbasztó férfit egyikük sem látta korábban; al Abadanában csapódott a karavánhoz, az udvarias formaságokat leszámítva senkihez nem szólt.
A dzsadok felcihelődtek, s amint a teljes napkorong a homokdűnék fölé emelkedett, az őrség kitárta a városkaput.
A karaván felbomlott, a kereskedők egyenként vezették tevéiket és embereiket az adószedők elé. Az őrség megszemlélte a portékát, az adószedők kimérték a kalmárokra az áruadót, beszedték a kapupénzt.
Fegyver nem csörrent, csak aranyrúpiák.
A férfit is megállították. Az őr gyanakvón mérte végig, mert bár ruházata és külseje dzsadnak hazudta, ragyogó kék szeme távoli országokat idézett. A mélysivatagi szik-viharok idején ölt ilyen árnyalatot az ég - az őr az idegen szeméből is vihar ígéretét vélte kiolvasni.
- Melyik kereskedőhöz tartozol? - mordult rá.
A megszólított felpillantott, gyülekező fellegek árnyékolták be tekintetét. Ynev számtalan vidékét bejárta már, mindenütt tökéletesen idomult a helyi szokásokhoz. Amióta kiképzése befejeződött, gyakorta élt idegen földön. Élt és túlélt; nem zavartatta magát ezúttal sem.
- Magányos vándor vagyok - morogta kifogástalan dzsad kiejtéssel.
Az őrt nyugtalanította a férfi tekintete, mégis felbátorodott, mikor alaposabb vizsgálat után sem látott fegyvert nála. Ingerelte az idegen titokzatos mosolya.
- Átvizsgálom a csomagodat! - vágta ki kárörvendőn, elég hangosan ahhoz, hogy közel álló társai is hallják. Mind félbehagyták munkájukat, és köréjük gyűltek.
A férfi tudta, mi következik - ó, hogyne tudta volna! -, de nem volt ellenére a fordulat. Körülpillantott. A kapu mellett hosszú vályogbástyák nőttek ki a városfalból, szorosan közrefogva az utat, mely alattuk futott a homoktengerből a számtalan düledező viskó közé. A mesterséges kanyont most eltorlaszolták a ki- és befelé igyekvő karavánok; a kereskedők az adószedőkkel, a karavánkísérők a katonákkal vitáztak. A kiáltásra mindannyian elhallgattak, a kék szemű férfire meredtek.
Vihar előtti volt a csend. Az idegen törte meg:
- Nem fogod átvizsgálni a csomagomat.
Hangja nyugodt maradt, de mintha távoli égzengés morajlott volna benne.
A katona arcán megfeszült a napégette bőr, kezében meglendült a lándzsa... aztán kihullott belőle. Az idegen támadása még a fegyverforgatókat is meglepte, holott a vihar előszelét érezve keze rezdülését lesték. A keze nem rezdült: homlokával zúzta be az őr orrát. Az megtántorodott, térdre rogyott, vérét mohón nyelte a homok.
A férfi lecsapott a gazdátlan lándzsára; a hosszú fegyver követhetetlen rajzolatokat írt a levegőbe, miközben a közelebb merészkedő katonák vérző orral, törött tagokkal tántorodtak hátra. Amikor többé senki nem merészelte átlépni a láthatatlan határvonalat, a lándzsa megállapodott, s a férfi szemében is elült a förgeteg.
A kereskedők és karavánkísérők utat nyitottak számára, s ő elsétált a város felé. Az őr, aki korábban megszólította, most utánabámult, theubja ujjával orra vérét törölgette. Suttogva ismételte a dzsad szót:
- El Dzsiah, el Dzsiah...
A sivatagi vihar, mely mindent elsöpör.
Döbbent társai az emír bosszúját emlegették, mozdulni azonban nem mert egyikük sem: csak egy rongyos koldus és egy vízárus - az uralkodó két besúgója - szegődött a távolodó idegen nyomába.

Madab el Sobira pompáját Ynev-szerte énekekbe foglalják a dalnokok, ám azt már kevesen tudják, hogy a város a gazdagságát nem szorgos kézműveseinek, nem hírhedt rabszolgapiacának, de még csak nem is a karavánokra kirótt áruadónak, hanem egy titokzatos fűszerkeveréknek köszönheti.
Al Bahra-kahrem vagy Haláltánc, népszerű nevén a Fű: harci kábítószer, amit nagyban vásárol a messzi Krán. Összetétele és elkészítése szigorú titok, egy zsák porrá szárított Fű ugyanannyi ezüstöt ér. A lepárló és szárító műhelyeket az emír személyes testőrei - a hírhedt Fekete Skorpiók - vigyázzák, s a mesés haszon java is a Palota kincstárába áramlik.
...A város utcáit járó idegen nyomát sem látta pompának és Fekete Skorpiónak. A kereskedőnegyed nem különbözött a más városokban megszokottól: karavánszerájok, raktárak, tőzsdeházak sorakoztak itt a legszegényebbektől a leghivalkodóbbakig. Az utcákon por, tevék és koldusok, a homokszín vályogfalak mögött patakokkal ékes kertek. Ponyvák árnyékában megbúvó teázók, szerájok a dzsad feketeleves szerelmeseinek, kábítószereket kínáló álomházak az elvágyakozóknak. Hangzavar. Zűrzavar.
A férfi lassan haladt, meg-megállt - nem azért harcolt, hogy aztán nyomát veszítsék. Szeme sarkából ellenőrizte követőit, ha elkallódni látszottak, türelmesen bevárta őket. Sokan róják az utcákat ilyentájt. Akire napnyugta előtt teendő vár, a nappal kel, akár a karavánozók. Az aranykorong gyorsan emelkedik errefelé, sugarai perzselő hőt hoznak; a sarukba befolyó homok az elviselhetetlenségig hevül, még a puha bőrcsizmákon át is hólyagosra égeti a talpat. Az árnyékok összezsugorodnak, a levegő szárazzá, remegővé válik, már-már belélegezhetetlenné lesz. Ember és állat a vályogházak hűvösébe húzódik; az utcák kiürülnek, a teaházak megtelnek, a bazár fedett sikátorain mozdulni sem lehet a tömegtől...
A férfi egy szeráj felé furakodott a kora reggeli forgalomban. A teraszon hosszan nézelődött, nehogy követői szem elől tévesszék.
Az épület földszintjén előkelő teaház terpeszkedett, a Taba el Ibarában oly ritka és drága fából ácsolt padlóval, asztalkákkal, tevebőr zsámolyokkal, és hímzett szőnyegekkel a falakon. A levegőben illatszer párája lebegett, a helyiség közepén márványmedencében víz csordogált. A korai órán kevesen ültek idebent: útra induló kereskedők majszolták reggeli, cukortól csöpögő süteményüket, tehetős polgárok kortyolták a feketelevest. A medence káváján könnyűléptű táncosnő billegett - kissé még álmatagon.
A tulajdonos felfigyelt a belépő férfira - füle már hallotta a súlyos ezüstök csendülését. Az elképzelt hang hurik dalaként vonzotta az idegen felé.
- Mit kívánsz, szahib? - fuvolázta maga is. Nem tévesztette meg a férfi rongyos, elkoszolódott theubja. A sivatag -külsőre - koldussá változtatja a legkülönb urat is.
- Egy szobát napnyugtáig.
A tulajdonos az emeleti szobák felé vezette vendégét. A táncosnő utánuk fordult, megcsodálta a férfi szálfa termetét, különös szemének ragyogását, dzsadoknál szokatlan, finoman metszett orrát. Mások félvérnek gondolták volna, de az ő férfiismerő pillantása az emáme és a kendő alatt is felfedezte a külvilági származást.
A küszöb mögött dús-puha szőnyegek borították a szoba padlóját. Az ablak árnyékvetőjét keskeny lécekből fonták; a napsugarak csak fénycsíkokra szabdalva jutottak át köztük, élénksárga pöttyökkel hintve be a szemközti falat, a mintás ágytakarót és a selyemvánkosokat. A szeráj tulajdonosa büszkén mutatott végig a fényűző berendezésen.
A vendég - sejtvén, hogy távozása jóval viharosabb lesz érkezésénél - apró aranyrúpiát ejtett a dzsad tenyerébe. A göcsörtös, barna ujjak úgy zárultak össze az érme felett, akár oroszlán fogsora a zsákmány gyenge torkán; s az értékes falat hamarosan el is tűnt a feneketlen bendőben, a gyöngyökkel varrott erszényben. A tulajdonos utóbb illemtudón visszafordult; súlyos léptei alatt panaszosan sírt a lépcső.
A férfi még a küszöbön lerúgta poros csizmáját, s mezítláb lépett a drága szőnyegekre. Kibújt az átizzadt theubból, mellé hajította az emámét és a száját elfedő kendőt - egy fali fülkében öblös réztál, s egy kancsó víz várta. Midőn arcáról lemosta az út mocskát, és haja nedvesfekete, hullámos tincsekben tapadt a vállára, szeme már vidáman, felhőtlenül ragyogott.
Akár a nyári égbolt a messzi Shadon felett.
Feltámadt benne a vágy, hogy kitárja az ablakot és nedves sörényét rázva beleüvöltsön a sivatagi reggelbe, akár az Ibara rettegett oroszlánja. Hadd rezzenjenek össze a városlakó emberek, akiket éppoly könnyedén öszezúzhatna egyetlen ütésével, akár a mélysivatag sárga bundájú ura. De nem kiáltott - bohó ifjúkorában talán megtette volna -, csak
végigheveredett a kereveten és hagyta, hogy átjárja a szabadság és tétlenség érzése, mely oly ritkán adatik meg a magafajtának.
Várt.
A napsugarak kockás mintát festettek mezítelen felsőtestére, lassan és melegen kúsztak arcától az ágyéka felé, miként a jó szerető csókjai. A férfi a homokszín mennyezet apró egyenetlenségeit nézte; mintha a sivatag hegyeit és völgyeit látná madártávlatból, az al Abadanát el Sobirától elválasztó utat.
Eddig minden a terve szerint alakult, s ez jó ómen a folytatáshoz is. Nem telik bele fél óra - a hasizma legfelső domborulatát melengető fényfolt a köldökéhez ér majd -, mikor a karavánszeráj pállott csendjét harsány rikoltások törik meg, fegyverek csördülnek, a medence káváján egyensúlyozó táncosnő a vízbe botlik, s riadt tekintetével követi a lépcsőn felrohanó fekete ruhás harcosokat, a rettegett Fekete Skorpiókat.
Addig marad a csend, a merengés, az elmélkedés.

A fekete, puha bőr csizmába bújtatott lábak csendesebben mozogtak, mint gondolta volna. A teaházban nem harsantak kiáltások, a huri nem sikoltott riadtan - erős kéz karolta hátulról, és tapasztotta be a száját -, s a máskor macskákat utánzó lépcső sem nyikordult.
Pedig a nesztelenül mozgó lábak gazdái már a szoba ajtaja előtt csoportosultak.
A vendég mellkasára már árnyék vetült, csak a hasát érték a beszüremlő napsugarak; melegük nyomán verejtékgyöngyök futottak az izmok dombjai között. A dombok csomókba rándultak, ahogy a férfi teste ugráshoz feszült.
Megérkeztek!
Hiába lopakodtak nesztelen, hiába merítettek erőt a bennük izzó, felszított gyűlöletből, az indulat árulójukká is lett;
a férfi kifinomult érzékei számára gyilokvágyuk sötét szobában lobogó gyertyalángként világított.
Midőn a keretet is elragadva beszakították az ajtót, s akár a sivatag a megrogyott homokfogók mögé, megállíthatatlanul a szobába nyomultak, a vendég lepördült az ágyról.
Hosszú haja kibomlott emámeként verdeste vállát, a szikár izmok, mint megannyi fémsodrony, feszültek a barna bőr alatt. Szemének kékjét tomboló vihar sötétítette el, amint farkasmosollyal támadóira meredt.
A Fekete Skorpiók támadását megakasztotta a döbbenet. Megtorpantak, tanácstalanul pislogtak öreg mameluk kapitányukra.
Csak az ifjú Raszib nem fékezte meg támadását - ahogyan indulatait sem fékezte soha. Mit sem törődve elmaradó társaival, egymaga rontott az idegenre. Ruganyos mozgása, a sobirai iskola gladiátorait is megszégyenítő termete minden küzdelemben meghozta számára a győzelmet; ügyessége láttán - mellyel alsófogásból felsőbe pörgette ujjai között a dzsambiát - a bolond is megmondta volna, jobb kitérni az útjából.
De a kék szemű férfit nem bolondok tanították a harc fortélyaira.
Az egyetlen alkalmas pillanatban, mikor a támadó már elrugaszkodott a földtől, de még nem ért ugrása végpontjára, mikor a kurta, görbe tőr az egyik biztos fogásból a másik felé pörgött, nos, ekkor közelebb hajolt, s magához rántotta az óriást. Hanyatt zuhantában erős rúgással átsegítette maga felett, ki a szoba egyetlen ablakán.
Az ifjú Raszib még az emelet magasságában repült, az árnyékvető pozdorjái között, mikor az idegen már talpra szökkent.
Az öreg mameluk kapitány sziklakemény vonásain fájdalmas rángás futott át az udvarról felhallatszó csörömpölés hallatán. Sebtében elhadart parancsszavára emberei szétszóródtak, félkaréjban falhoz szorítva az ellenfelet. Fekete theubot viseltek mindannyian, derekukon a dzsambia dísztelen, széles bőrövével - a kurta, olajban edzett pengéken az
avatott szem nyomban felismerhette, vérontásra készültek s nem díszfegyvernek.
A rabszolgasorból kiemelt, kölyökkoruk óta kíméletlen kiképzésnek kitett férfiak gondos válogatás során kerültek az emír orgyilkos-testőrségébe; kivétel nélkül legalább egy fejjel magasodtak az átlag dzsad fölé. Szikár izmaik erejéről s eltorzult lelkük kegyetlenségéről legendákat zengtek szerte a Taba el Ibarában.
Vérvörös kendőből csavartak emámét a fejükre, az emír tetoválómesterei pedig fekete tintával festettek skorpiót alkarjuk bőre alá. A letörölhetetlen bélyeget ettől fogva életük végéig viselték, jelképeként a hűségnek, mely éppúgy a sírig kísérte őket.
A férfi elégedetten nyugtázta, hogy a Skorpiók - ezúttal -helyes taktikát választottak. Testük, kezük hajladozott, akár bambusz az enyhe szellőben. A dzsambia lágy hullámokat és köríveket írt a levegőbe: előre lendült, hátra siklott, alsófogásból felsőbe, védekező tartásból támadóba pördült... de soha, egyetlen pillanatra sem állapodott meg. Az örökös mozgásban nem lehetett megjósolni, milyen cselre készülnek éppen - egyszerre mindegyiküket képtelenség volt szemmel tartani. Hajladozva, táncolva igyekeztek belopni a távolságot, türelmesen fárasztva ellenfelüket, alattomosan lesvén, mikor hibázik - hogy akkor mérgeskígyóként csapjanak le.
Nem az izmok, az idegek tusája ez. Nem hiába született Kránban a mondás: a küzdelmet mindig azelőtt veszíted el, hogy ellenfeled megindítaná a halálos támadást.
Az idegen fojtott mosollyal vette tudomásul, hogy megszorították. Patthelyzet alakult ki, kényes egyensúly, akárcsak Krán és Pyarron évezredes sakk-játszmájában. A Skorpiók nem jöhettek közelebb büntetlenül, arra pedig hiába vártak, hogy a férfi hibázzon. Karjai szélmalom táncot jártak, hamarabb meghiúsítva ellenfelei támadását, minthogy azok rászánták volna magukat. Homlokán törtfényű gyöngyszemekként csillogtak a verejtékcseppek, mégis, szemében felszakadozni látszottak a haragos fellegek, utat engedve a derű elővillanó fénysugarának.
Az öreg mameluk kapitány fejében nyugtalanító gondolat motoszkált, akár éjjelente a barakkok sarkában neszező rágcsálók; ahányszor lámpást gyújtott, hogy tetten érje őket, elillantak, mintha sosem lettek volna, hogy az újból beköszöntő sötétben ismét megzavarják álmát. A sejtelem is ekként bujkált előle, ködös gyanúként tudata hátterében maradva, felismerhetetlenül és megfoghatatlanul.
- Vissza! - horkantott még bizonytalanul, ám az elhatározás meghozta a felismerést is: már tudni vélte, kicsoda a titokzatos idegen.
A Skorpiók rendezetten hátráltak, egyikük sem dermedt mozdulatlanná vagy ugrott hátra hirtelen. Lassan, de határozottan araszoltak távolabb magányos ellenfelüktől. Összevillanó tekintetükben értetlenség ült, ám a feltétlen engedelmesség a kiképzés évei alatt lényük elválaszthatatlan részévé szervült: vérükké vált, zsigereikbe ivódott.
A férfi leeresztette karjait. Szája szegletében halvány mosoly bujkált, ferdén metszett szemében végképp eloszlottak a fellegek. Tekintetét végigfuttatta a szikár-vad arcokon, a tőrök feketére edzett acélján, a mameluk kapitány erek hálózta alkarján. A skorpió rajza mellett - csaták, szolgálati évek és minden bizonnyal sikeres gyilkosságok elismeréseként - tetovált érdemjelek sorakoztak, betöltve a teljes rendelkezésre álló bőrfelületet.
- Ki vagy te? - kérdezte tagoltan az öreg testőr, de tekintete elárulta, maga is sejti a, választ.
A férfi törtpecsétű tekercset húzott elő, szótlanul átnyújtotta. A behúzott ablakon perzselően forró szellő szökött a szobába, idebenn mégis, mintha megfagyott volna a levegő. A tekercs rejthetett ravasz lőfegyvert, varázshatalmú holmit, mégsem mozdult senki; az idegen hosszú pillanatokig állt kinyújtott karral, mígnem a kapitány parancsszót vakkantott, s az egyik Skorpió óvatosan a tekercsért nyúlt. A dermedt csendben száraz pálmalevélként reccsent a kigöngyölt papiros, a cirkalmas, dzsadbetűs írás alján tiszteletet parancsolón terpeszkedett az emír kézjegye. A testőr féltő áhítattal, olvasatlanul adta tovább a levelet.
Az öreg mameluk egyetlen pillantást vetett a papírra, ennyiből is tudta, sejtelme beigazolódott. Mélyre hajolt az idegen előtt, hangsúlyában tisztelet csendült.
- Galradzsa hozott el Sobirában, szahib; türelmetlenül vártuk érkezted. Dicső szövetségesünk, a messzi Krán küldötte szívesen látott vendég nálunk. Mi több, rólad azt beszélik, a tanítómesterünk leszel.

2.

Veszedelmes portéka

Az ismeretlen leánykereskedőt sokan irigyelték nem mindennapi portékája miatt. A kalmár szívének nem kis gyönyörűségére szolgált e dolog, ám mivel a sóvár tekintetek között szép számmal akadt haragosan villanó is, nyolc marcona zsoldossal őriztette magát s kincseit.
Az el Hamedből el Sobirába vezető sivatagi úton ezek a karavánon belül is külön csapatot alkottak, senkit nem engedtek gazdájuk és a mesés áru közelébe. Fürkész tekintetük lankadatlan figyelemmel villogott, kezük soha nem tévedt egy tenyérnél messzebb az övükbe tűzött mezítelen handzsár markolatától. Ha megpihentek, védelmező gyűrűt alkotva ültek a homokba, hátukat egymás, vizsla tekintetüket a többi dzsad felé fordítva, éjjelente pedig külön őrséget szerveztek, két óránként párosával váltva egymást.
A leánykereskedő - foglalkozását meghazudtolóan jóságos ábrázatú, élete delelőjén túljutott férfiú - rendkívüli óvatossággal járt el. Zöldfülű céhtársai bosszantóan körülményesnek nevezték volna, tán ki is nevetik feleslegesnek látszó többletkiadásai miatt, ám ők soha nem mondhattak még magukénak ily csodás portékát.
A két lány valóban gyönyörű volt. Akár az álom, melyet a karavánkísérők és tevehajcsárok éjjelente velük álmodtak, vagy az az ötezer rúpia, amennyire a leánykereskedő tartotta őket. Mindenki azt leste, mikor villan elő a kendők mögül
meseszép arcuk, s Vágyakozva hallgatták, ahogy karcsú bokájukon a szférák zenéjét csilingelik az aranyláncok.
Külhonból származtak mindketten - s ez értéküket tízszeresre növelte -, bár úgy különböztek egymástól, ahogyan az ártatlanság különbözhet a szemérmetlenségtől, avagy a hűvös szépség a csábító bujaságtól.
Egyikük vékony volt, s bár az utazócsador elrejtette a mohó tekintetek elől, minden bizonnyal légiesen könnyed. A legtisztább zafír tisztaságát bitorló ártatlan kék szemek, a kendő alól elővillanó fakószőke tincsek, csuklóján az alabástrom bőr, mind pyarroni származást sejtettek. Törékenynek látszott, akár a porcelán és kifinomultnak, mint a rocmundi csipke.
A másik maga volt a tűz: forró és igéző. Dús, fekete haja rakoncátlan hullámokban buggyant elő a kendő alól, telt ajkain szemérmetlen mosoly játszott. Ereiben gorviki ősök nyughatatlan vére zubogott - kétségtelenül hevesebben, mint más halandókban.
A karaván, bármennyire is sürgette a leánykereskedő, nem érte el napnyugtáig el Sobira falait. Magasan járt már a Vörös Hold, mire a vízszagot szimatoló tevék bőgve beügettek a városfal lábánál terpeszkedő táborhelyre. Az ismerősök hangos kurjantásokkal üdvözölték egymást, mások haragos vagy éppen irigy pillantást váltottak. A leánykereskedő és csapata, szokás szerint, félrehúzódott. A városfal tövében, széltől és haramiáktól védett helyen kerestek éjszakai vackot.
A két rableány - négy katona gyűrűjében - rövid sétával mozgatta meg tevegelésben elgémberedett tagjait. Bármerre haladtak a földön gubbasztó, pokrócokba burkolózó dzsadok között, ámuló tekintetek kísérték minden léptüket. Elvégre nem akármilyen léptek ringatták a formás csípőket - könnyed ritmusuk láttán sokak szeme előtt felderengett a teaházakban táncoló hurik képe, fülükben felcsendült a quanum zenéje, a húrok pengő-jajongó dala. Holott csak a bokaláncok csilingeltek halkan a süppedős homokban is kecsesen mozduló lábakon.
Az Éjközép közeledtével a városfal menti tábor végre elcsendesedett.
A sátorponyvák lágyan hullámzottak az enyhe szélben, hosszú, imbolygó árnyékokkal festve meg a göröngyösre járt homokot. Az égen hidegen szikrázott az Igraim Azeb csillaga, mintha maga is beledermedt volna a csendes, fagyos éjszakába. A tábor szélén gubbasztó őrök lassanként elszenderedtek - ugyan mi baj érné a karavánt a város szomszédságában?
Ébren talán felfigyeltek volna néhány szokatlanul rezdülő árnyékra, a homok halk ropogására a surranó talpak alatt. Talán megpillantották volna a dűnék közt cikázó árnyakat, a mezítelen pengéken a csillagfény kurta csillanását. Ébren talán megélték volna a másnap reggelt.
Míg a homok felitta az őrök kiömlött vérét, a támadók behatoltak a táborba. Eggyé váltak a sátrak árnyékával, széllel szemben közeledtek a tevékhez. Susogó szavukra az állatok megnyugodtak, s ők tovább settenkedtek a leánykereskedő sátra felé.
A zsoldosok ezen az éjszakán is éberen vigyázták gazdájuk álmát. Ketten a kalmár, ketten a rabnők sátra előtt őrködtek, míg társaik a harmadik ponyva alatt horkoltak. Figyelték az éjszakát és figyelték egymást: egyiküket sem érhette baj anélkül, hogy a többiek fel ne lármázzák a tábort.
Ám a titokzatos támadók ott lapultak a közelükben jó néhány sivatagi éjszaka óta, kiismerve szokásaikat, szemük minden rebbenését. Tudták, mikor éberek, s mikor küzdenek fojtogató álommal; mikor merednek pattanásig feszülő idegekkel a sötétbe, s mikor hunyják le néhány pillanatnyi pihenésként a szemüket. Eljátszottak velük éjszakákon át: gyanús neszeket adtak, hogy lássák, miként reagálnak, kitapasztalták látásuk és hallásuk határait. Ezen az éjszakán elérkezett az idő, hogy gyakorlati előnyökre váltsák elméleti ismereteiket.
Oly közel kúsztak, amennyire még észrevétlenül tehették, s mikor a katonák figyelme lankadni látszott, egyetlen hosszú ugrással rájuk vetették magukat.
Három dzsambia hegye biztos utat talált a szívbe, ám a negyedik tévútra siklott. A megsebzett zsoldos a haldoklók emberfeletti erejével taszította le magáról támadóját, hörögve talpra kászálódott, s talán még ordításra is futja erejéből, ha nem pillantja meg ellenfelét.
A holdfény vörös ragyogásba vonta az idegen harcost. A kék theub és a jellegzetes módon arc elé tekert emáme a halálfélelemnél is erősebb rettenetet lopott a katona szívébe; apáról-fiúra öröklődő ősi iszonyatot, mely a vándorló törzsek legkegyetlenebbikét, az el Fayumit övezte. A zsoldos kiejtette kezéből a lándzsát; fájdalmát feledve futásnak eredt, ám a fayumi harcos két szökkenéssel beérte, s egyetlen biztos döféssel leterítette. Ekkorra holtan hevert már derékalja véres takarói között a leánykereskedő s a másik négy zsoldos is.
A portyát vezető fayumi szikár-vad arcán ábrándos mosoly derengett fel. Az ifjú herceg, a mérhetetlen hatalmú fayumi sejk legkedvesebb fia elégedett lesz a zsákmánnyal. A két külhoni huri a legmesésebb ajándék, amit az épphogy felserdült ifjú kaphat... és az ifjúból egyszer sejk lesz, aki hálával emlékezik az ajándékot átadó harcosra.
Maga köré intette embereit, a tucatnyi tapasztalt fegyverforgatót. Immár semmi nem állíthatta meg őket. Ha a rabnők idő előtt fel is riadnak, ha sikolyukkal fel is verik a tábort, mire a karaván emberei felcihelődnek, a fayumi harcosok már messze járnak. Ha netán mégsem, akkor kivágják magukat, tovább öregbítve törzsük rettegett hírnevét.
Egymaga lépett a hurik sátrába; az ifjú herceg új ágyasainak fedetlen combja, válla nem kívánatos látvány az alacsony rangú harcosoknak. Magában azért titkon reménykedett, hogy az alvó leányokról félrecsúszott takaró talán fedetlenül hagyja testük más, izgalmasabb tájait is.
Odabent drága illatszerek bódító párája és selyemkendők-kel letakart lámpások sejtelmes fénye fogadta. A fekete hajú rabnő a sátor közepén állt. Arcát nem takarta kendő, buja testét is csak szemérmetlen hanyagsággal összefogott takaró fedte el. Ezen is rés nyílt hamarosan; aranyláncokkal ékített,
karcsú boka tűnt elő, majd teljes hosszában kitárult, földre csusszant a pokróc. A huri gyönyörű testét többé nem fedte más, mint lenge szoknyácska, s két zsebkendőnyi selyem.
A fayumi harcos ekkor értette meg, hogy a külhoni rabnő szabadítóként fogadja őt. Mikor az ékszerek övezte kar hívogatón kinyúlt felé, boldogan Szédelgett közelebb; a lágy tánclépések nyomán felhangzó csilingelősre pedig szélesen elmosolyodott.
A következő pillanatban villanó kardpenge szélesítette tovább mosolyát, s ő sebzetten tántorodott hátra. Még látta a bal felé suhanó, majd visszaforduló pengét, még felfogta, mekkorát hibázott, amikor nem törődött a nő mindvégig takarásban maradó másik kezével... aztán lecsapott rá a halál.
A lámpaselymekre freccsenő bíbor cseppek baljós árnyakkal töltötték meg a helyiséget.
A gorviki rabnő arcán gúnyos fintor futott át, fejvadászkardjának véres pengéjét a földön heverő fayumi theubjába törölte.
- Az ostobák ostoba módon halnak - vetette oda sarokban ücsörgő társnőjének.
A pyarroni lány lerúgta magáról a takarót - az ölében két fejvadászkard feküdt -, s unott ragadozó módjára a bejárathoz sétált. Egykedvű nyugalommal kérdezte:
- És most, testvérem? Most megöljük mind?
A gorviki gyakorlott mozdulattal copfba hurkolta a haját. Támadásakor ügyelt rá, hogy ne fröccsenjen fedetlen bőrére a dzsad vére, most gyors pillantással ellenőrizte magát. Kiérezte társnője hangjából a rosszallást, s ez felhorgasztotta benne a népére jellemző dacot:
- Te talán kíméletesebb lettél volna, testvérem! - Suttogott, de az egyidejűleg elküldött mentális üzenet hangosan csattant a pyarroni elméjében.
A keskeny, vértelen ajkakon mosoly villant; akár egy hattyúszárny fehér rebbenése. A fakó-kék szemek változatlan közönnyel lesték a függöny rezdülését.

***************************************000000000000000000000000******************************************

-  Ha rám hallgatsz, amikor az első éjszakán felfedeztük őket, sok ember életben maradi volna.
A fekete hajú nőnek már nyelve hegyén táncolt a válasz, amikor rádöbbent, a másik éppoly jól tudja, bármit tesznek korábban, idő előtt lelepleződnek. Az egyetlen jó megoldást választották, s a pyarroni csak háborgó lelkiismeretét igyekszik megnyugtatni. A maga gorviki módján segíteni próbált:
-  Néhány veszett, gyilkos kutya lemészárolta egymást, más nem történt! - szögezte le rendíthetetlen meggyőződéssel, miközben utánozhatatlan könnyedséggel belebújt az utazócsadorba. Mindkét fejvadászkardot a ruha ujjaiba csúsztatta, s telt ajkain magabiztos mosollyal nézett társnőjére.
- Mehetünk!
Nem vajúdtak a tervezgetéssel, az együtt töltött évtizedek összecsiszolták már minden mozdulatukat. Amikor kilépnek, a fayumi harcosok ártalmatlan rabnőket látnak majd bennük. A látszat persze nem tart tovább néhány röpke pillanatnál, ám annyi épp elegendő lesz.
A gorviki lány ment előre, igéző mosolyát jobbra, kardja acélját balra villantva - az egyik fayumi elvigyorodott, a másik meghalt. Mindeközben a pyarroni lány elsiklott mellette, két kardja szélsebes vágásaival három harcost küldött az Istenek Oázisába.
A Vörös Hold ekkor süllyedt a látóhatár alá, kilobbanó fénye áthatolhatatlan sötétséget örökített a tájra. Éjközép. A két fejvadászlány utoljára körben álló ellenfeleik döbbent ábrázatát látta.
Most!, rikoltott fel Szellemnyelven a gorviki. Most vagy soha!
De a szőke nem lendült támadásba, mi több, hátrált, hogy háta továbbra is társnője hátának feszüljék.
Várj! - Gondolata ostorcsapásként csattant a másik elméjében, haragos fintort csalva szája szegletébe.
Az utolsó lehetőség... a meglepetés!, tiltakozott a fekete, de a kettőjüket összefűző mentális fonál megfeszült, olyan erősen láncolva őt a jóval hatalmasabb mentái-képességekkel rendelkező pyarronihoz, mintha valóságos kötél volna.
A láthatatlan béklyó homlokáról a nyakára siklott, hogy szükség esetén erőszakkal tartsa vissza.
Parttalan, hamisítatlan gorviki düh öntötte el. Társnője ritkán folyamodott efféle, nyílt erőszakhoz vele szemben -ha bárki más próbálkozott volna ilyesmivel, félelmetes kardja egyetlen villanásával örökre elmetszi a béklyót és a vakmerő mentalista torkát. Az együtt töltött hosszú évek azonban még őt, a fékezhetetlen gorvikit is megtanították a türelemre. Az átélt ezer veszedelem során bebizonyosodott, társa soha nem veszti el a fejét, és úgy ismeri őt, akár ő saját magát... talán még annál is jobban.
Így hát megtorpant, háta enyhe nyomásával jelezte, hogy marad. Kifürkészhetetlen sötétben álltak a fagyos sobirai éjszakában; csak a csillagok ragyogtak felettük. Távoli fényük gyengének bizonyult, hogy árnyakat fessen az Ibara homokjára.
- Elmennek - suttogta a pyarroni, a lélegzetnél is halkabban. Mikor hátában érezte társa izmainak feszülését, hozzáfűzte még: - Hagyd! Így lesz a legjobb: a zsoldosok meghaltak, a rabnőket elhurcolták. Más álcát kell keresnünk, ezt a színjátékot nem játszhatjuk tovább. Az összes kísérőnk meghalt.
Jókora darabot kihasított a sátorponyvából, fürgén betekerte kardjait. Feszítőkötélből vállszíjat rögtönzött a batyura, és a nyakába vetette.
- Átmászunk a falon, csak a városban tűnhetünk el nyomtalanul. - Szokott határozottságával beszélt. - A mesénk már nem állja meg a helyét. Felkeressük az ékszerészt, hogy új tervet készítsünk.
A felriadt karavánosok neszezésétől kísérve csendben és láthatatlanul hagyták el a tábort. Mire a Kék Hold bűvös máglyája fellobbant a dűnék felett, a két lány már avatott kézzel átalakította ruházatát. Hosszú hajukat rövidre kötötték az emáme alatt, arcukat vizes homokkal mocskos-barnára maszatolták. Nem meseszép, külhoni rabszolganők voltak immár, hanem szutykos dzsad suhancok, akik holmijukat sovány batyuban hordják, tolvajéletük éjszakáit az utca porában töltik el. Kóborolt ezekből elég el Sobira utcáin, kettővel több aligha tűnik fel bárkinek is.
Az egyik támfal árnyékában veselkedtek neki a magas városfalnak. Nem használtak kötelet vagy mászókarmokat, ujjaik hegyével kapaszkodtak a homokkő repedéseibe, talpuk támaszt lelt legapróbb egyenetlenségen is. Egy rablánynak nem lehetett mocskos a ruhája és sebes a keze, de egy tolvajnál már nem keltett feltűnést.
A leereszkedés nehezebbnek ígérkezett. Lépcsőt nem is kerestek - ott mindig áll őr -, a biztonságos ugráshoz pedig túl magasnak ítélték a falat. Összeszorították hát a fogukat, újra véresre horzsolták ujjaikat, s csak félútról vetődtek a mélybe.
A nyomornegyedben értek földet, agyagból tapasztott, árnyékvető fonatokból ácsolt nyomorúságos kalyibák között. A nyitott vagy sosemvolt ajtók mögül áporodott bűz és egyenetlen horkolás szüremlett ki - felhőtlen álmot itt csak az ópium vagy a még olcsóbb bódítószerek ígértek. A bambuszkarókon rongyos ruhák lengtek, kísérteties árnyakat fialva; a két fejvadászlány esküdni mert volna, az árnyak némelyike hús-vér teremtmény. Balsejtelmeiknek végül a pyarroni adott hangot.
- Éjjel nem mehetünk az ékszerészhez, kivárjuk a hajnalt. De nem itt!
Maguk is eggyé váltak az árnyékokkal, beleolvadtak az éjszaka csendjébe. Mivel kiképzésükkor erre is hangsúlyt fektettek, nem pillantotta meg őket senki.
A Kereskedő Negyed határában találtak éjszakai vackot. A tágas, törmelékkel telehintett térség raktár lehetett egykor, de már csak falának csonkjai álltak. A romok közt veszedelmes kígyófajzatok lestek prédára - ám aki óvatosan járt közöttük, nem háborgatva nyugalmukat, azt sosem marták meg. Jobbra egy karavánszeráj ablaktalan tűzfala magasodott, balra sivár magtár. Az egykori bejárat előtt kövezett terecske terpeszkedett - túloldalán fallal övezett rózsakert s előkelő teaház -, míg a beomlott hátsó fal keskeny, poros utcácskára nyílt.
Tökéletes éjszakai szállás két rongyokba öltözött, maszatos tolvajnak. A tér felé egészen a teaházig akadálytalanul belátják a terepet, s a hátsó romok felől sem közelítheti meg őket észrevétlenül senki. Bármerről jön a veszély, a másik irányban nyitva áll a menekülés útja.
Az elporladt homokkő puha derékaljat kínált, a Kék Hold fénye bársonyos takarót. Akik korábban látták a két gyönyörű rabnőt, igencsak elcsodálkoztak volna, ha megpillantják őket itt, amint a selyemvánkosok kényelme helyett a porban hajtják álomra fejüket. Pedig, mennyivel többre becsülték ők az út porát - a hétköznapi ember, kinek ereiben nem a kalandozók nyughatatlan vére kering, fel nem foghatja, miért.

A Madab el Sobira utcáin cirkáló őrjáratok értették a dolgukat; vezetőik - járőr-szolgálatban megöregedett veteránok - zöldfülű koruk óta egyazon városnegyed utcáit járták nap, nap után. Nem csupán ismerték a területükre eső búvóhelyeket, de tisztában voltak azok előnyeivel és hátrányaival is; régen kimunkálták már megközelítésük módozatait, az ott rejtőzködők nyakoncsípéséhez szükséges taktikát. Saját felségterületükön valóságos hadvezérek voltak, éjszakáról-éjszakára végrehajtottak tucatnyi hadműveletet. A helyi tolvajklán gazfickói persze sosem akadtak horogra, messze elkerülték a mindennapos rajtaütések helyszíneit, de mindig akadt néhány tájékozatlan idegen, aki búvóhelynek vélte az ügyes kelepcéket.
Mielőtt a rózsakert menti térre érkezett volna, az őrjárat két részre vált. Az egyik csapat a hátsó utca felől közelítette meg a romos raktárházat, a másik átvágott a téren; nem számolgatták az idő múlását, pontosan tudták, hogy egyszerre érkeznek meg.
A gorviki lány riadt hamarabb. Nem a távoli hangok ébresztették, hanem kifinomult veszélyérzete. Óvatosan kilesett a romok közül, megpillantotta a csatárláncban közeledő katonákat. Tekintete űzött vadéhoz hasonlón villant a hátsó fal felé: ott is katonák árnyai bukdácsoltak a romokon. Ekkor már társnője is mellette könyökölt.
- Várjunk! - suttogta a pyarroni. - Ha suhancnak hisznek, talán futni hagynak.
A gorviki arcán elszántság tükröződött.
- Ha mégsem, mind meghalnak.
Ezzel visszafeküdtek a porba, s alvást színleltek; ám kezük a batyuk közelében nyugodott, s éles érzékeikkel lankadatlanul figyeltek.
A veterán őrparancsnok szesztől rekedt hangon mordult, szavait korántsem az irodalmi dzsad szófordulataival cicomázva. A két lány eljátszotta a riadtan ébredő kölyköt, s a pyarroni kifogástalan kiejtéssel válaszolt.
- Kegyelmezz, jó uram! Elcsapott tevehajcsárok vagyunk, nincs pénzünk a drága karavánszerájokra.
Nyolc katona fogta közre őket, hosszú lándzsájukat egyenest a torkukra szegezve. A veterán - merő óvatosságból -két lépéssel messzebbről vezette a rajtaütést; mély ráncok szántotta arcán a jóindulatnak nyoma sem látszott. Torkából baljós morgásként törtek fel a szavak.
- Hazudik a szemed!
A pyarroni szeme valóban kéken ragyogott, ékkőként világolva maszatos arcában. Ha akadt is olykor efféle ritka jószág a született dzsadok között, nyomban gyanakvást keltett.
- Anyám külhoni rabnő volt - magyarázta a lány, de a lelke mélyén sejtette, már veszítettek.
A durván csattanó parancs bizonyságul szolgált:
- Talpra!
Felkászálódtak, erősen markolva batyuikat. A Kék Hold égi útja végén járt, a romok közt csoportosuló emberek nyúlánk árnyékokat vetettek a földre. A hirtelen csendben csak a törmelékek roppanása hallatszott.
-  Velünk jöttök! - határozott az őrparancsnok. Hangja reccsent, akár a derékba tört pálma.
Ezúttal a pyarroni lány kezdte. Batyuja a szakadó vászon sikolyával bomlott ki, s két acélszárnyú halálmadár, két gorviki stílusú fejvadászkard röppent rejtekéből a sobirai éjszakába. Mire a katonák felocsúdtak meglepetésükből, a suhancnak öltözött fejvadászlány átsiklott közöttük, és végzett a veteránnal.
A gorviki a keresztmarkolatnál fogta kardjait, lendületes piruettlépésekkel forgott önmaga körül; az alkarjára szorított pengék a felbosszantott kobra fürgeségével csaptak ki jobbra és balra. Nem hárítottak, csak belemartak a támadásba lendülők csuklójába, a közelebb lépők térdébe; nem ejtettek halálos sebet, csak fájdalmas, mély vágásokat a sérülékeny porcokon és nélkülözhetetlen inakon.
Rövid küzdelem volt.
Ahogyan a katonák mozgása mind bizonytalanabbá vált, úgy lettek az apró vágások egyre veszedelmesebbé. Először lemetszett ujjak hullottak a homokba, s hamarosan nyolc, átvágott torkú halott.
Az Ibarában ritkán látható harcmodorban egyedül a pyarroni lány ismerte fel a gorviki klánok híres Kobratáncát, a két fejvadászkard forgatásának magasiskoláját. Szerette volna elejét venni a küzdelem végén felharsanó rikoltásnak, de pontosan tudta, hiába is próbálkozna; a kiáltás része a táncnak, ősi tradíció, mely kirobbantja a kardforgatót a révületből. Hosszan és elnyújtottan szállt a kiáltás a sobirai éjszakában, sok békésen szendergő dzsad kereskedőt és környéken cirkáló őrjáratot riasztva fel.
A két suhanc sietve odébbállt. Hajnalhasadtáig kurta órájuk maradt, s az ékszerész a város távoli pontján, a Bazárban lakott. Hallgatagon, fázósan baktattak a néptelen utcákon. Noha nem mondtak ki, kétségekkel birkóztak: a küldetés kudarca kísértette őket.
Tökéletes álcával indultak útnak; a két hurit az ékszerész bejuttatta volna az emír palotájába. A szervezet, amelynek dolgoztak, minden részletre kiterjedően előkészítette útjukat. A fayumi rablók támadása szétzilálta a tervet, kahrei szerkezetbe férkőzött homokszem gyanánt megtorpanásra
kényszerítette az egész gépezetet. Az újraindítás töméntelen tervezést s időt követelt volna, ráadásul a két lány a szükséges szakértelemmel sem rendelkezett. Ügynökök voltak -tökéletesen képzett, mégis egyszerű végrehajtók.
Mire a kelő nap felszikrázott a Taba el Ibara felett, elérték a Bazárt.
El Sobira leghatalmasabb terén kezdődött; hajnalhasadtával itt gyülekeztek az útnak induló karavánok. Teveürülék, veríték és kókuszolaj szaga lebegett felette, az állatok bőgése és a dzsadok kiáltozása messzezsongó morajjá olvadt. Körben előkelő, emeletes szerájok magasodtak, a tér közepén zubogó szökőkutat ellepte a fürdőző gyermekek és szomjas állatok serege.
A tér lejtett, innenső oldaláról rálátás nyílt a Bazárra: a városnegyednyi terület egybefüggő, fedett épületegyüttesnek látszott, szélesebb utcák vízmosásnak tetsző árkaival. Holott a Bazár ezer meg ezer vályogból s nádfonatból eszkábált kalyiba hangyabolyszerű szövevénye, melyet megszámlálhatatlan szeszélyesen kanyargó, egymás köré csavarodó sikátor szabdal. Mesterséges dzsungel, ahol az idegen gyorsan eltéved, ahol csak a tér-tisztásokon pillanthatja meg az eget. A lombkoronát a sikátorok fölé teregetett pálmalevelek, foszlott szőnyegek, takarók helyettesítik, megteremtve az őserdő egybefüggő félhomályát. Kora délelőttől napnyugtáig a nádfedelek alá költözik az üzleti élet; a parányi boltokban minden megvásárolható... s ami nem, azt estére megszerzik. A keskeny utcákon tömeg tolong, a portékát mustrálja, alkudozik, gyakorta inkább szórakozásból, semmint szükségből. A Bazárt a nagy, közös dzsad játék két őseleme szülte: alku és kereskedelem.
A Bazár élete már kora hajnalban elkezdődött. A kereskedők áruikat rakodták az utcán felállított asztalokra, a lefektetett gyékényekre, s köteleket feszítettek ki a sikátorok felett, hogy azokra is felaggathassák holmijaikat. Az éjszaka sivár, nyomornegyedre emlékeztető terület lassanként kiszínesedett, akár a nap első sugaraira kiviruló virágágyások a Palota kertjében.
A néptelen utcákon a két lány gyorsan haladt célja felé, s habár kerülték a feltűnést, követőktől tartva minduntalan hátra pillantgattak.
Az ékszerész műhelye parányi terecskére nyílt. A mesterséges tisztáson - a Bazárban ritka jelenség - a nap sugarai elérték a földet, s csaknem szabályos fény-ötszöget festettek a tér közepére. Keskeny, fedett sikátorok torkolltak ide az ötvösök és az aranyművesek utcája felől.
Alaposan körbekémleltek, mielőtt beléptek az üzletbe.
Az ajtót behajtható nádfonat helyettesítette, a padlón színes gyékényszőnyeg feküdt - tisztasága a gazda figyelmét dicsérte. A falak mellett súlyos vasládák sorakoztak, feltehetően ékszereket és drágaságokat zárva gyomrukba. Ahogy a két suhancnak öltözött ügynök belépett, csengő figyelmeztette a műhelyben szorgoskodó tulajdonost - a gorviki lány mozdulata nyomán könnyed hangja rekedt kolompolásba fúlt.
A műhelyajtóban felbukkanó tömzsi, korosodó dzsad gyanakvó tekintettel mérte végig az érkezőket. Midőn a fejük búbjától a talpukig, majd onnan visszafelé újból gondosan szemügyre vette őket, egyszerre több dolgot is cselekedett. Gondterhelten összeráncolta homlokát, baljával merengőn végigsimított ápolt kecskeszakállán, jobbjával pedig irdatlan jatagánt húzott elő a pult alól.
A két tolvajforma idegen nem tűnt riadtnak.
- Mit akartok? - csattant fel az ékszerész. - Rendszeres adót fizetek a tolvajklánnak, s mint az udvar beszállítója, kitűnőek a kapcsolataim a Palotával. Jobb, ha odébbálltok! - azzal fenyegetően meglengette a jatagánt.
A kék szemű kölyök - különös jelenség - az alkalomhoz korántsem illő módon versidézettel felelt. Az ékszerész egyik kedves költeményének sorai csendültek fel, pallérozott udvari hanghordozással.
Az öreg dzsad szemei elkerekedtek - erre számított a legkevésbé -, mindazonáltal született cselszövőként reagált: folytatta a félbemaradt sorokat. Midőn szavalata végére ért,
a kék szemű tolvaj leoldotta fejéről az emámét; hosszú, szőke tincsek omlottak a vállára.
-  Légy üdvözölve, ékszerész uram! - Szavait előírásos meghajlással kísérte. - Ascyra ügynök vagyok a Pyarroni Titkosszolgálattól, ő pedig - mutatott társnőjére - Vierre ügynök, a testőröm.
A boltos sután visszacsúsztatta helyére rémítő fegyverét.
-  Galradzsa hozott benneteket a boltomba - hajolt meg válaszul, de amikor felegyenesedett, tűnődőn ingatta fejét. -Ámbár félek, mégsem Ő mutatta nektek az utat, különben nem álmátok előttem rongyokban. - Elsötétült a tekintete, ismét a jatagán után nyúlt. - Nem követtek benneteket?!
Vierre már-már dühösen horkant, ám az örökkön higgadt Ascyra megelőzte.Az utcák üresek, nem járt a nyomunkban senki. - Pillantása az ajtó felé rebbent. - Ha bezárod a boltot, ékszerész uram, elmondom utunk történetét.

*  *  *

Fertályóra múltán kiürült teáscsészék mellett ültek a műhely hűvösében. Az ékszerész töltött, a díszes kanna tompán csendült az asztal rézlapján.
- Ej - sóhajtotta -, az istenek tudják, mennyi munkámba került érkezéstek előkészítése, s mint mondod, mindez hiábavaló volt. - Keze idegesen játszott feltúrt szakállával. -Szintúgy csak az istenek tudhatják, mert én ugyan nem, mit vár tőlem Pyarron.
Ascyra ügynök mosolya a patak könnyed fodra. A finom célzás dzsad észjárásra vallott, ám ő megértette - hogy is ne értette volna meg?
- Jó uram, hidd el nekem, Pyarron bízik benned! Hogy nem tájékoztatott utunk célja felől, csak annyit jelent, maga sem ismeri azt. Mint sejted már, a Titkosszolgálat szokatlan módszerekkel dolgozik... nincs másként ezúttal sem.
Vierre lomha macskamozdulattal tápászkodott fel a zsámolyról, a műhelyajtóhoz sétált. Úgy állt ott szakadt suhanc-
gúnyájában, gorviki fejvadászkardokkal, mintha az a világ legtermészetesebb dolga volna.
Amíg testőre elfoglalta őrhelyét, a szőke pyarroni kortyolt az édes dzsad teából. Az ital émelyítette fakóbb ízekhez szokott gyomrát, arcán mégis mennyei elégedettség ömlött el. Elismerőn bólintott az öreg dzsad felé, üresen tette le a csészét.
- Dreina papjai sugallatot kaptak az istennőtől: Madab el Sobira  jelentős események színtere lesz a jövendő hónapban. Az istenek üzenetei ködösek ugyan, ám sosem hazudnak... a Titkosszolgálat számtalan hasonló esetben járt már el. Minket efféle feladatokra képeztek ki.
A boltos értőn bólogatott, ám arcjátéka leleplezte tanácstalanságát - a pyarroni hagyta, hadd birkózzon meg maga a büszkeségével. Az öreg végül megadón széttárta karját.
- De mit tehetek én?
Neki kellett kimondania, így kívánta a Szolgálat kódexe. Elvégre nagyobb áldozatot hoz, mint amire szerződött.
- Sokat tehetsz, ékszerész uram, miként sokat tettél eddig is. - Ascyra arcán őszinte köszönet tükröződött. - Elsőként kifürkésszük utunk célját. Az események folytán mi nem juthatunk be időben a Palotába, rád hárul hát a felderítő szerepe. Hírekre van szükségünk.
A szőke lány gondterhelt ráncokat várt, töprengő hümmögést - ehelyett az idős dzsad arcán boldog mosoly ragyogott fel. Abban a minutumban megkedvelte az öreget.

3.

Kígyó és fenevad

A látszat kedvéért fogolyként kísérték a Palotába. Többször rajtakapta őket, amint titokban, kíváncsi tekintettel méregetik, próbálják felfedezni, hova rejtette a fegyvereit, mohón lesik minden mozdulatát, mintha bizony tanulhatnának bármit is abból, ahogyan az utcán jár. Egyet tanulhattak volna: önuralmat - hogy ne zaklassák tolakodó pillantásukkal.
Első látásra felmérte őket: kiváló fizikai képességek, satnya szellem. Az effélék nem hisznek a lélek erejében, a harcot test-test elleni küzdelemnek vélik csupán. Ez lesz az első, amit kinevel belőlük. Hiába rókák az ibarai baromfiudvarban, a pallérozott ellenféllel már semmire nem jutnak.
Hazájában, a messzi Kránban hamar jeltelen sírba kerültek az efféle kérkedők.
Haza!
Sosem tagadta, hogy Shadonban jött a világra... a szó hétköznapi értelmében. Ám az ember több saját porhüvelyénél! Alig tanult meg a saját lábán járni, máris elhagyta hazáját, megözvegyült anyja oldalán Gorvikba menekült. Nagyapja, a befolyásos gorviki gróf nem tűrte kastélyában a shadoni vérrel fertőzött fiút, ősi szokás szerint egy corgába száműzte.
A fejvadászok között talált rá első barátaira és szeretőire, itt ébredt tudatára emberi érzelmeinek. Szívében mindörökre
féktelen és kedélyes gorviki maradt, sosem tudta feledni a tiszta és természetes, épp ezért oly emberi érzelmeket... holott kráni mesterei a legkeményebb ezközökkel kényszerítették erre. Kránban vezették azután rá az útra, mely a szellemi tökéletességhez vezet, itt ébresztették rá, hogy mentális képességeinek csiszolása éppoly fontos, mint a harci technikák vagy a hús és a vér igényei. Itt faragtak belőle embert - s ezzel örök hálára és kiolthatatlan tiszteletre kötelezték.
Végtére is, az emberi lény három alkotórész egysége. Az ő anyagi teste Shadon gyermeke, míg asztrálvilága Gorvik-ban, mentálja Kránban született.
Melyik vajon a haza; mindhárom avagy egyik sem?!
Mikor beléptek a Palota kapuján, a Fekete Skorpiók őrségből díszőrséggé rendezték soraikat. Közöttük baktatott az ifjú Raszib is. Szégyenkezve sütötte le szemét, bármennyire szerette volna, nem takarhatta el arcán és kezén a zúzódások megalázó, vörös foltjait. Nem vigasztalta a tudat, hogy jövendő mestere győzte le - hozzászokott, hogy mindenki tart tőle, még a veterán orgyilkos-testőrök is.
Adottságai kiemelték a Fekete Skorpiók közül, különleges bánásmódot, irigyelt kiváltságokat biztosítva számára. Vívómesterei nem győzték dicsérni, mindenki tudta, hogy sokra hivatott... elsősorban ő maga. A tudat határtalan magabízással ruházta fel; nem ismerte a vereséget, az akadályokat - utóbbiakról csak visszatekintve vett tudomást. Az örök győztesek közé sorolta magát... míg nem találkozott az idegen férfival. A mester játszi könnyedséggel alázta meg őt, s Raszib ezért - különös módon - egyszerre gyűlölte és tisztelte.
Bosszúsan a homokba köpött, s ezzel jó időre lezárta a kérdést.
A Palota a város vízben leggazdagabb területén épült. Falai és épületei körkörös elrendezést mutattak, akár a medencébe hulló kavics gyűrűi - talán igaz a szóbeszéd, hogy ez vezette a tervezők kezét. Hiszen a sivatagban a víz kincs, bősége a gazdagság jele, s el Sobira emírjénél nem akadt
gazdagabb ember a Taba el Ibarában. A fűkereskedelem Ynev-szerte párját ritkító bevételt hozott; a sobirai emír születésétől fogva ismerte a gazdagok bölcsességét: aranyért minden kapható.
A Palota falain belül példátlan kincs halmozódott fel, s példátlan őrség vigyázta azt. Az emír a legképzettebb zsoldosokat, a legveszedelmesebb kalandorokat bérelte fel - a legjobbakat, akik megvásárolhatók.
Miközben mind belsőbb épületgyűrűkön és kerteken haladtak át, a kráni férfi egyre több mágikus védő és észlelő szerkezetet látott. Gyakorlott szeme felfedezte az áruló jeleket; Kránban kifejlesztett érzékei előtt kevés dolog maradhatott rejtve.
Az ajtókban és szűkületekben mágikus húrok feszültek, mentális pendüléssel figyelmeztetve az őrséget a rajtuk áthaladóra; a fontos kereszteződéseket kémszemek fürkészték szembogár nélküli tekintetükkel. A belsőbb termekbe vezető ajtók szemöldökfáján gorviki mintájú, gótikus szörnyarcok vicsorogtak, a szemgödrükbe ágyazott drágakövek észlelték az elrejtett mérgeket és fegyvereket.
A faliszőnyegek mögött testőrök lapultak, másutt asztrális és mentális letapogató varázsjeleket takart a kárpit. Mágia kutatta kíméletlen közönnyel a gyilokvágyra vagy tolvajszándékra utaló érzelmeket és gondolatokat minden áthaladóban. A férfi csábítást érzett, hogy a kívánt irányba terelje gondolatait és kitapasztalja a letapogatók finomságát... de a kísérlet sokat elárult volna saját képességeiről is.
Mélyen jártak már a Palotában, amikor cicomás kaftánba öltözött dzsad toppant eléjük, s kísérő szó nélkül mélyre hajolt a vendég előtt. Fülében és orrában aranykarikák csilingeltek, kezében az udvarmesterek ékkövekkel rakott botját szorongatta. Némán a csapat élére állt, zegzugos mellékfolyosókon vezette tovább őket. Urak, szolgák és rabszolgák - az emír udvartartása - egyöntetű, büszke fennhéjazással sorjáztak el mellettük, kizárólag a Fekete Skorpiók torpantak meg, s fordultak utánuk mély meghajlással. Tiszteletük aligha a cicomás dzsadnak vagy töretlen közönnyel viselkedő
mameluk kapitányuknak szólt... a Palotában szélvészként terjedtek a hírek.
A felcicomázott dzsad egy gyöngyház-berakásos ajtó előtt torpant meg. A mameluk kapitány búcsúzón hajtotta meg derekát, két emberét hátrahagyva távozott. Azok elfoglalták őrhelyüket az ajtó mellett, míg a cicomás széles mozdulattal benyitott. Fényűzőn berendezett lakosztály tárult fel: a drága szőnyegek a padlón és a falakon meleg, puha kelmébe öltöztették a helyiséget. A berendezés tobzódott az aranyban és a selyemben, a sarkokban hűs vizet csobogtattak a szobamedencék.
Az udvarmester nagysokára megszólalt; akárha Galradzsa szentélyét méltatná, szavait kenetteljes áhítattal édesítette. Beszéde émelyített, mint a dzsad sütemény:
- Íme a lakosztályod, messziről jött uram. Remélem, szerény ízlésünk kielégíti dicséretre méltó igényeidet. - Ha ez Kránban hangzik el, nyomban kivágják a pimaszkodó nyelvét. - A fényestekintetű emír hamarosan szakít időt a fogadásodra, addig mély alázattal kérlek, fogadd el szegényes vendégszeretetünket!
Azzal csilingelve távozott.
A férfi - rá korántsem jellemző módon - bátortalanul lépett a puha szőnyegekre. Feszélyezte a túlzó pompa; poros, elrongyolt ruhájában megtörni vélte a hely belső rendjét. Szív-dobbanásnyi ideig toporgott a küszöbön, holott kényelmetlen érzése nem öltözetéből fakadt, mezítelenül vagy talpig selyemben sem érzett volna másként. Saját lelke nem talált összhangra a szobával - a kemény és lágy ősi ellentéte -, s őt mindig riasztotta a harmónia hiánya.
Az érzést feldolgozta: többé nem ejti zavarba a Palota pompája.
Elsőként ruhájától, s-a lakosztályhoz tartozó apró fürdőben - az út porától szabadult meg. Fertályórát áztatta magát a hűvös vízben, majd nedves-mezítelenül letelepedett a süppedős szőnyegekre. Meditációba révedt. A Palota hangjai tompa, nyugtató zöngével gazdagodtak, mélyebb csendet szülve az üres némaságnál.
A kráni férfi megszabadult az úton rátapadt közönytől és egykedvűségtől, éppúgy megtisztítva asztrális és mentális testét, ahogyan az imént fizikai valóját mosta tisztára a fürdőben. Mikor ismét felállt, nyoma sem maradt benne a fárasztó sivatagi útnak; éppoly ébernek és fürgének érezte magát, mint induláskor.
A rendelkezésére bocsátott ruhák közül a Skorpiók fekete theubját választotta; a vörös emáme-kendőt, kráni szokást követve, a derekára kötötte fel. Zsákban őrzött kincseit féltő szertartásossággal helyezte a kerevet selymére. Csupa fekete holmi: két rúnákkal áttört sequor, s egy jókora, opálos fényű gömb. A zsákhoz kötözött csomag éjszín mara-sequort rejtett - a férfi csak tekintetével simított végig a pengén, ujja érintésével sosem gyalázta meg. Gyönyörködött a különleges fémen tompán csillanó fényekben, a vágóhegy arasznyi, meredek ívében. A kráni fejvadászok jellegzetes, két kézzel forgatott kardját sosem tárolták hüvelyben - bársonyba, selyembe csavarva hordozták, s csak ünnepélyes alkalmakkor vagy harc előtt csomagolták elő, valóságos szertartás keretében.
A férfi a kendőbe tűzte a sequorokat, de a fekete gömböt visszacsúsztatta a zsákba. Magára öltötte a mara-sequor hámját; a hosszú, mezítelen fegyvert gyakorlott mozdulattal csúsztatta hátán a fegyvertartó-gyűrűbe.
Menetkészen, pihentető meditációval várta az idő elérkeztét.
Két hete történt, hogy klánja kihallgatásra kérette a Birodalmi Légiók Palotájába. Magas birodalmi érdek - közölték indoklás nélkül, s ő nem kérdezett, nem vitázott. Szabad fejvadászként szolgált, jogában állt elutasítani bármelyik megbízatást... soha nem hárított el egyet sem. A kötelességtudat nem ismer kifogásokat. Néhány mondatban ismertették a feladatát, nem terhelték a tanácsaikkal, és nem faggatták a terveiről. Mióta rábólintott, az ő feladata volt: illett tudnia a módját, hogyan oldja meg maga. Így kívánta a titoktartás és a hagyomány. Többszáz esztendős kiképzése
volt az egyetlen mankó, amit tőlük kapott, ha ezzel nem boldogul, méltatlan a rangjához.
Kopott zsákba csomagolta felszerelését, fertályóra múltán készen állt az útra. Egy erioni palota - titkos kráni rendház -pincéjéig juttatta a Klán transcepse, onnan maga tervezte az útját.
Nem kedvelte a dzsadok harsány népét - talán gorviki neveltetése, talán a kifinomult szellemet kereső kráni lélek riasztotta el tőlük. Ám a kötelesség hámjain ez mit sem lazított; ahogy a kráni bölcsesség mondja: "a jókedv adomány, de nem kell a harchoz".
Most, hogy itt volt közöttük, már amúgy sem számított más, csak a küldetés…

Különös teremben fogadta az emír. Ránézésre nem különbözött a Palota eddig látott helyiségeitől, mégis, a valótlanság érzete lengte körül. Időbe telt, mire pontosan megfogalmazta kellemetlen érzéseit: érzékei nagyobbnak jelezték a termet, mint amekkorának látszott. A légáramlatok, a visszhang... de még az árnyékok is suták voltak.
Az emír szemközt, szőnyegekkel takart, selyemvánkosokkal párnázott emelvényen hevert, jellegzetes dzsad uralkodói pózban. Arcjátéka a hivatalos közöny és a kaján gúny között vajúdott, ám színjátéka mögött a kráni férfi megpillantotta a titkolt érdeklődést. Gyanította, az uralkodó arcán ülő ostobaság sem több megtévesztő maszknál, mely az átlag dzsadnál ravaszabb embert rejt. Olyat, aki mérhetetlen gazdagságában ráunt már a világra, semmi más, csak a  játék hozza izgalomba. A győzelmet szomjazza, mindegy, mi okból és kik felett; számára a célok régen elvesztették már értelmüket.
Korlátlan hatalmú úr, korlátlan a vagyona is, ezért eleven bábukkal játszik az élet sakktábláján. Akár a hírhedt és Krán-szerte silány utánzatokkal játszott Menzini-sakkban.
Mostantól a kráni fejvadász is részese a játszmának - rajta múlik, hogy bábuként avagy játékosként.
Az emír éles szemét nem kerülte el a halvány mosoly; nyegle kézmozdulattal intette közel vendégét. A politika a kedvenc játékai közé tartozott - azon kevés közé, ahol volt tétje a vereségnek. Nagy játékosként bizonnyal nem fog megemlékezni róla a történetírás, de nagy politikusként talán igen. Krán küldöttével eljátszani veszedelmesebb kihívás, mint az ordani tűzpróba: elég egyetlen rossz lépés, és elemészt a felcsapó tűzoszlop.
A politika a játékok királya.
A kráni férfi eközben felmérte a termet. Tucatnyi fürkész tekintet tüzét érezte magán, holott az emír mellett csak négy embert látott. Az egyikben rögvest felismerte hazája vérét, a kráni szabadost, aki a Birodalomban összeharácsolt mágiatudást váltja csengő aranyakra idekinn. Az effélék alakját titok és rettenet lengi körül a Fekete Határon innen, ám odahaza bölcsen meghúzzák magukat. Sok közöttük a szélhámos, valós hatalmukkal senki nincs tisztában... tán még maguk sem. Hogy ez kivételesen a veszedelmesek közül való, inkább az emír kincstárának teherbírása sejtette, mintsem a férfi maga.
Az emír mögött, karbafont kézzel három férfi állt - az ész érvei szerint nem lehettek többek múló káprázatnál. Az aranynak nincs hatalma a hozzájuk hasonlók felett, más szempontok szerint választják meg, kinek szolgálatába állítják az oldalukon viselt, furcsa kardokat. Tiadlani kardművészek voltak - rejtély, hogy a dzsad uralkodó mivel érdemelte ki hűségüket. Metszett szemük leplezetlen kíváncsisággal és sütő megvetéssel vizslatta a kráni férfit - hiába, a Sötét Hegységen túlról érkezőt ritkán fogadják rokonszenvvel a bércek innenső oldalán.
A kráni fejvadász érezte a tekintetükben lakozó erőt, ahogyan azt is felfedezte, fürkész pillantásuk nem izmai, hanem szelleme felkészültségét kutatja. Kölcsönösen felismerték egymásban az ellenfelet. Néhány pillanatra megszűnt számukra a terem, csak ők négyen léteztek. A világ két távol eső pontjának és kultúrájának küldöttei voltak, szellemük
mégis oly biztonsággal kapcsolódott össze, mint az egymáshoz csiszolt kharei fogaskerekek.
Rövid időre mozgásba lendült a gépezet, olybá tűnt, részei a legmesszebbmenőkig összeillenek, ám váratlanul megzökkent, végképp széthullott.
Megértették, hogy örökre ellenségek maradnak.
Az emír figyelmét nem kerülte el az apró közjáték; az arcvonásain átsuhanó mosoly a nyitólépést megtett játékos derűjét tükrözte. Bizony, beleborzongott, ha a kráni helyébe képzelte magát: ott áll egymagában, a terem közepén, hátán a karddal, mely ezer megpróbáltatásban bizonyult igaz társának. Szoborszép arca törhetetlen kőmaszk.
Kráni fejvadász!
- Fényestekintetű emír... - hajolt meg a férfi tisztelettudón, de korántsem oly mélyen és alázatosan, mint az udvaroncok szokták. - Engedelmességre utasítottak: várom parancsaidat.
Ó, micsoda belső tartás, csodálkozott el az uralkodó. Vajon tudja-e, hány zsák Fűért adták bérbe nekem? Saját magát bosszantotta fel a gondolattal: Valóságos vagyon, mindössze két hétért!
- A neved? - kérdezte tettetett érdektelenséggel.
A kék szemek rokon közönnyel néztek vissza rá, a kő-maszk nem rezdült.
- Szólíts Messornak, Fényességes Tekintetű. Ez a rangom. Nekünk nincs nevünk, amikor küldetésben járunk. Csak rangunk és feladatunk.
-  Ah! - csúszott ki az emír száján. - Figyelemreméltó elgondolás! Mindig csodáltam Kránt.
A teremben halk moraj kélt, holott senki nem szólt. A falakon szivárgott át, de a fejvadász hiába erőltette szemét, nem látott mögéjük. Balsejtelme támadt, lelkében ébredezett a gorviki indulat, a ketrecbe zárt fenevad.
Az emír mulatott vendége igyekezetén, de kedélyét leplezve, ekként folytatta:
- Azért jöttél, Messor, hogy előkészítsd hazád követének útját. Lásd, tájékozott vagyok, tudom, mit takarnak az üres szavak. - Beszédét széles kézmozdulattal kísérte. - Míg
országom vendége vagy, szabad kezet kapsz: számold fel a Pyarroni Titkosszolgálat helyi hálózatát. Elvégre az én érdekem is - nyegle legyintés -, folyton bosszantanak!
A fejvadász ismét meghajolt, de - fene a szótlan fajtáját! -néma maradt. A csend megsűrűsödött, az emír hiába várta a kráni kérdéseit; az, úgy tűnik, nem ismerte a kíváncsiságot. Az uralkodó önként folytatta:
- Emellett, hazádban gondolom már értesítettek, testőrségem, a híres Fekete Skorpiók kiképzését bízom rád.
Arcjátéka hirtelen megváltozott, ahogyan a gyermek arca derül fel, amikor új játékot kap.
- Most pedig - rikoltotta -, kezdődjék a játék, amiért szép számmal idegyűltünk! Bizonyítanod kell rátermettségedet, ha tanítani kívánod válogatott Skorpióimat. Képzésüket eddig a belső testőrségem végezte - bökött a kardművészekre.
- Öld meg őket, hogy a helyükre állhass!
Kézjelére a kráni szabados kurta varázsigéket vakkantott a terem csendjébe - a káprázatból emelt falak megremegtek és semmivé foszlottak. A fejvadász fedett arénában találta magát, a sorokban selymekbe öltözött, ékszerekkel cicomázott udvaroncok szorongtak; az emír trónszéke a főhelyen terpeszkedett. Félszáz torokból harsant visszafojtott üvöltés
- az elkényeztetett talpnyalók eddigi némasága kemény kezű uralkodóra vallott.
A kráni ösztönösen hátralépett, körbevillanó tekintete újra felmérte a termet.
Csapdába csalták, melyből nincs kiút!
Milyen elszomorító - az elme, amely képes dacolni Krán hódító terveivel, oly sekélyes, hogy gladiátorviadalra használja a rendelkezésére bocsátott birodalmi fejvadászt... és a tiadlani kardművészeket. Udvaroncainak szórakoztatására valamelyiküket feláldozza. Micsoda felesleges, buta halál.
Micsoda felesleges, buta ember.
A kardművészek kimért léptekkel jöttek le a porondra, tekintetük a kráni pillantását kereste. A közönség tombolt izgalmában, az emír érdeklődőn előrekönyökölt. A szabados
ura füléhez hajolt, elégedett mosolya nem hagyott kétséget elsuttogott szavai felől.
A Messor sem tétovázhatott tovább, ha nem akarta felkészületlenül kezdeni a harcot. Hosszú élete során nem küzdött még tiadlaniakkal - talán mert Krán ritkán nyújtja csápjait a messzi Észak felé - de számtalan legendát hallott róluk. Ezek arra ösztökélték, vegye komolyan az elkövetkező összecsapást: élete legkeményebb viadalai egyikét.
Az első percet a helyszín felmérésének áldozták.
A porondot - szelte, hossza egy: öt hosszú ugrásra elegendő - csiszolt, lakkal áteresztett deszkák borították. Ez a kardművészek mozgásának, az apró, sebesen csusszanó lépteknek kedvez, míg ő hosszú ugrásokkal, magas szaltókkal harcol. A talaj csúszni fog, mikor tapadnia kéne, és fordítva. Őt nem arra tanították, hogy minden körülmények között egyformán harcoljon - arra képezték ki, hogy kihasználja a terepet. Az üres, deszkával burkolt porondon semmi nem akadt, amit kihasználhatott volna.
A második a puhatolózás perce volt.
Az ellenfelek óvatos léptekkel kerülgették egymást. Lesték a másik mozgásának jellegzetességeit, apró, inkább csak rezdülésnek nevezhető mozdulatokkal tették próbára egymás összpontosító-készségét. A slan-kardok nem siklottak elő hüvelyükből, a mara-sequor nem csusszant ki a gyűrűből. A fegyver előrántása a támadás első mozdulata. A kézben tartott fegyver sokat elárul forgatója harcmodoráról, ráadásul megkönnyíti a pontos távolságtartást. Aki túl korán ránt kardot, ostoba.
A dzsadok türelmetlen kiáltásokkal sürgették a küzdőket - nem vették észre, hogy a viadal már folyik. Nem kard feszült a kardnak, izomerő az izomerőnek, hanem az akarat igyekezett úrrá lenni a másik akaraton. A rezdülésnyi mozdulatok megsűrűsödtek, alkalmanként olyan határozottá váltak, hogy az avatatlan szem is felismerte bennük a fenyegetést. .. de minden esetben félbeszakadtak, mielőtt támadásban teljesedtek volna ki.
Egy Messor nem nézi le az ellenfeleit - ő klánja legmeg-fontoltabb harcosa: ravaszabb az egyszerű sequatornál és higgadtabb a morteleknél. Nem becsülte alá a tiadlaniakat sem, mégis tudta, külön-külön bármelyiküket legyőzné. Ahogyan mindhármat vagy akár ötöt is, ha magára öltené különleges páncélját, a Lopakodót.
A küzdelem előtt az esélylatolgatás kikerülhetetlen lépcsőfok a győzelem felé: segít behatárolni az ellenfél képességeit. A kráni fejvadászt is elvezette a felismeréshez: "tiszta" párviadalban nem győzheti le a három tiadlanit.
Gorvikban gátlástalan, Kránban pedig "tökéletes" harcost neveltek belőle. Nem lett a kifogástalan mozdulatok vagy az eszményi győzelem megszállottja; nem a győzelemre legalkalmasabb pillanatot, nem a legelegánsabb vágást kereste, hanem magát a győzelmet, önnön mezítelen és rideg valóságában. Szelleme, mely a harmóniát kutatta a világban, gyakorta meghasonlott a benne lakozó könyörtelen lélekkel; mindhiába, a három évszázados kiképzés ösztönné égette a kráni harcmodort. Hiába próbált más elvek szerint küzdeni, a veszélyérzet felébresztette benne a könyörtelen kráni fejvadászt.
Az ajándékot többé nem adhatja vissza Kránnak.
Ahogyan figyelte a kardművészek mozgását, csusszanó lépteik rendíthetetlen biztonságát, az egymást követő mozdulatok könyörtelen egyhangúságát, ráébredt, micsoda áthidalhatatlan szakadék választja el őket tőle - még ha korábban oly hasonlónak is látszottak egymáshoz. Ezek "tökéletes" mozdulatok voltak, megalkuvás nélkül egyformák... kiszámíthatók.
Megkezdődött a viadal harmadik perce - negyedik már nem lesz. A tiadlaniak felismerték fölényüket, ugyanakkor megérezték a kráni fürkész tekintetében a fenyegetést. Kifinomult érzékeik jelezték, minden pillanat, melyben ez a tekintet rajtuk időzik, forgácsokat farag le előnyükből.
A dzsad udvaroncok elégedetten üvöltöttek fel, amikor a három slan-kard az útjára bocsátott nyílvessző süvítésével kiröppent hüvelyéből. A csusszanó lábak hosszú szökkenésben lendültek előre, a keskeny vonallá préselt ajkak kirobbanó harci rikoltásra nyíltak. Az Ynev-szerte rettegett pengék három irányból, a legrövidebb úton csaptak le a kráni fejvadászra.
A Messor épp ezt várta tőlük: megalkuvás nélküli, halálos vágást. Kardrántásból szúrni lassú, a törzset védheti rejtett páncél; az egyetlen halálos pont a fej. A tökéletesség kiszámítható.
Használd ki a terep akadályait; a legnagyobb akadály maga az ellenfél!
Oldalt hajolt - hallotta az elsüvítő pengéket, az egyik a vállába is mart -, és átsiklott két kardművész között. Csizmája megcsúszott a lakkozott deszkákon, ám mivel számított rá, nem történt végzetes hiba; átfordult a vállán, néhány csepp vért hagyva a padlón. Nem támadott, mert kitalálta, a tiadlaniak azt várnák tőle.
Fürgén hátrált. Ellenfelei szerint a hátrálás egyenlő a vereséggel: menekülés közben lehetetlen tökéletes győzelmet aratni. A hagyományok sebezhetővé tesznek, ha a megszokás helyettesíti a józan mérlegelést; egyetlen szokatlan mozzanat rossz beidegződéssé változtatja az évezredes tapasztalatot. A közelebbi kardművész beleesett a csapdába: társait hátrahagyva, egymaga rontott a kránira.
Hátrálás közben a vágás erőtlen, nélkülözi a test lendületét, a törzs számtalan izmának egyesített erejét. Az ilyen vágás tökéletlen és céltalan... a Messor mégis kardot rántott. Lemondott a halálos alapvágásokról, mit sem érnének az évezredek tapasztalatával felvértezett ellenféllel szemben. Az ő vágása alattomos és megalkuvó volt; épp olyan, amilyen a kráni mara-sequor a tiadlani slan-kardokhoz képest. Háta takarásában fordított a kardon. A kardművész időben felismerte a vágást, apró csuklómozdulata sem kevesebb, sem több nem volt a védéshez szükségesnél. A penge épp annyit fordult, hogy a keresztvasra vezesse, és ott megfékezze a lecsapó kard hegyét. A mara-sequor fémes sikollyal szánkózott a slan-kardon, ám mielőtt fennakadt volna a kerek tányéron, a lefelé görbülő
hegy belemart a tiadlani kézfejébe. Nem ölt, a kezét sem vágta le, mindössze bénára roncsolta a finom csontocskákat, szétszaggatta az inakat.
A kardművész torkából felszakadó üvöltést ezúttal a fájdalom szülte. Ezúttal az ő vére szennyezte a porondot. Sérült jobbja lecsúszott a markolatról, balja riadt fürgeséggel váltott fogást a kardon... de tudta, elkésett. Ahogyan tudta mindenki az arénában. A Messor magasra emelte kardját - a közönség megbabonázottan meredt a fegyver hegyén vöröslő vérre. Sürgető kiáltások harsantak, mások dermedten várták a folytatást. A kráni kivárt.
Három tiadlani karművész, távol a hazájától; három, aki végtelen összhangban támadott. Három ilyen ember nem közömbös egymás sorsa iránt. Három ilyen embert barátság fűz össze!
A barátság: gyengeség.
A két másik mindenre kész volt sérült társa életéért. Kirobbanó dühvel, minden tartalékukat felemésztő lendülettel rontottak a fejvadászra, csak hogy megelőzzék a halálos csapást. Odadobták helyzeti előnyüket, egyetlen lapra tették fel saját életüket is.
 A barátság: gyengeség.
A Messor nem csapott le; maga volt a testet öltött nyugalom - hűvös és gördülékeny, akár a higany. A kígyó hajlékonyságával siklott félre a villanó pengék útjából, s rezzenetlen hüllőtekintettel szemlélte a kardművészek kétségbeesését, amikor azok felismerték vereségüket. Elöntötte az üresség, az ellentmondásos szomorúság, amiért Krán ismét győzedelmeskedett az erkölcsnek nevezett emberi gyarlóságon. A barátság: gyengeség. - Hányszor ismételték a mesterei. Hagyta, hogy az üresség, a hidegvérű hüllőlét kiterebélyesedjék benne, mert fonó, gorviki asztrálja tiltakozott volna az elkövetkező pillanatok szomorú szükségszerűsége ellen. Nézte a rettegett, tiadlani kardművészeket: olyan esendőnek és emberinek látszottak. Lángoló elszánással álltak sebesült társuk előtt, pedig nemhogy hasznát nem vették többé, de
koloncot is jelentett számukra. Egy kráni sequadion gondolkodás nélkül magára hagyja a sebesültjét - ha a mortelek éppenséggel el nem metszik a torkát. A küldetés sikere, a túlélés mindennél fontosabb.
A kardművészek veszítettek. Sebesült társuk őrzése elszakíthatatlan láncként bilincselte össze őket, hiszen nem távolodhatnak el egymástól, különben a kígyótestű kráni átsiklik közöttük, s bevégezi a félbemaradt munkát.
Egy kráni fejvadász nem ismer könyörületet.
Mostantól a Messor irányított, a tiadlaniak az ő akaratának bábjává alacsonyodtak. Ügyes kardforgatók voltak, ám híján a harci intuíciónak és a rendíthetetlen összpontosítás képességének. Ezek segítségével függetlenné válhattak volna tőle, hogy saját belső ritmusukat kövessék a küzdelemben; így azonban vakok maradtak, halálraítéltek. Tudták ők is, mégsem hátráltak.
A Messor - miközben látszattámadások pergő sorát zúdította rájuk - elkeseredetten kereste a kiutat. A Klán kódexe nem adott módot irgalomra, becsülete pedig a kódex megszegésére.
Tétovázását a dzsadok félreértették. Néhány Fekete Skorpiót kivéve izgatottan bátorították a porondon küzdőket, mivel azok szemlátomást nem bírtak egymással. Az ifjú Raszib értő szeme azonban látta az igazságot. A tiadlaniak győzelmét kívánta, ugyanakkor lenyűgözte a kráni mester ravaszsága. Lelkében már lobot vetett a gyűlölet, mégis elhatározta, történjék bármi, megszerzi az idegen tudását. Ez az, amire mindig is vágyott; amit hiába keresett, nem kaphatott meg egyetlen mesterétől sem.
A porondon folyt a színjáték. A hagyománnyá kristályosuk, évezredes tapasztalatok ezúttal hasznára váltak a két tiadlaninak: a megszokás tévedhetetlen biztonsággal vezérelte kardjukat a mara-sequor útjába. Magukban számot vetettek már az élettel, elpárolgott belőlük a görcsös akarás, üressé váltak, s ezáltal rátaláltak a belső harmónia egy válfajára. Nem próbálták felhasználni őseik tapasztalatait - a tapasztalatok használták fel őket, mozgatták testüket, kardjukat. A közömbösség ezen zsákutcájában veszedelmesebb harcossá lettek, mint valaha; egyetlen kötelék béklyózta őket a valósághoz, sebesült társuk, akit elszántan védelmeztek.
A változás ott vibrált a levegőben; az aréna elcsendesedett, az emír és felékszerezett talpnyalói szokatlan áhítattal meredtek a porondra.
A sebesült tiadlani nem követte társait a csendes őrületbe. Baljával magas védekező tartásba emelte a kardot, övébe bújtatott jobbjáról vér csöpögött a deszkákra. Együtt mozgott a küzdőkkel, igyekezett mindenben megkönnyíteni a másik kettő dolgát. Lába nem sérült, léptei mégis nélkülözték a korábbi biztonságot. Többé nem szoríthatja ökölbe a jobbját, többé nem forgathat slan-kardot - hacsak évtizedes gyakorlással el nem sajátítja az egykezes harcmodort. Ehhez nem érzett magában erőt.
Egyetlen megoldást ismert, egyetlent, mellyel a társait is felszabadíthatja.
Vágásra emelt karddal, kirobbanó lendülettel rontott a kránira, s bár nem sejtette, hogy annak ösztökélésre lehet szüksége, válaszút elé állította. A fejvadász pedig döntött: félresiklott, vágása felnyitotta a kardművész gyomrát. Nyomban utánapördült, és - a gyomorseb a legfájdalmasabbak közé tartozik - kegyelemből elmetszette a férfi gerincét.
Állt, az utolsó mozdulatba dermedten, szeme sarkából két ellenfelét figyelte. A homlokán ejtett karcolásból rubin vércsepp gördült a szemöldökére.
Az aréna egy emberként üvöltött fel, a mara-sequor pengéjén hosszú csíkban csillant a vér. A haldokló szárnyaszegett madárként bukott a földre.
A tiadlani társain nem látszott érzelem, kőmerev arccal rontottak a gyilkosra. Kardjuk hevesen villogott, pergőn csapott le újra és újra. A kráni hátrálni kényszerült; ha nem rendelkezik egy tízezer éve háborúzó kultúra hagyatékával, és több mint háromszáz esztendő saját harci tapasztalatával, az első minutumban levágják. Már nem ugyanazok a kardművészek voltak, akik ellen a viadalt elkezdte.
Lelkének két fele, a heves, de büszke gorviki fenevad és a hűvös, számító kráni kígyó birokra kélt egymással. Az egyik véres, igazságos párharcot kívánt, a másik rideg, gyors, megalázó győzelmet. Érzelmek szegültek ellene az érveknek, s mivel az előbbiek között szép számmal akadt áruló is - mint a Klán iránti hűség és az életösztön -, az utóbbi kerekedett felül.
A kráni kígyó veszedelmes jószág, ha egy birodalmi szabad vadász lelkében lakik.
Aquir hatalomszó harsogta túl a dzsadok kórusát. Ősi rettenet sötét vermébe - miként Kránban mondják: a Kígyó Szemébe - pillanthattak a termet megtöltő dzsadok. A buzdító üvöltés az iszonyat sikolyába fúlt; az arénából menekülők tépték-szaggatták egymás kaftánját, aranyékszerek, szerteguruló gyöngyfüzérek hullottak a földre. Az áradat magával ragadta el Sobira emírjét is, csomókba gyűrte a dús szőnyegeket, széthordta a selyemvánkosokat.
A két tiadlani emberfeletti akarással feszült ellene az elsöprő erejű iszonyat-hullámnak. Önfeledt, meggyötört lelkük elszánt hajótöröttként vergődött a rettenet tengerén, görcsösen küzdött az elnyeletés ellen... és győzött. Az árhullám leapadt, s ők ismét a való világban találták magukat.
Mindhiába.
Csak szívdobbanásnyi időre ugyan, de elveszítették a lelkükben honoló csendet, s ez a pillanat nem múlt el felettük büntetlenül.
Egyetlen vágás végzett mindkettőjükkel.
Vér záporozott a porond deszkáira, a kráni pedig állt rezzenetlenül, a vágás utolsó mozdulatába dermedve, míg a megcsonkított holttestek a földre hanyatlottak. Ekkor leeresztette kardját és felegyenesedett.
Krán győzött, a Messor veszített.
A terem kiürült; az emelvény tetejéről falfehér arccal meredt rá a kráni szabados.

4.

Alkonnyal Nyíló Rózsák Kertje

A homokvihar falként tornyosult mögöttük, forgatagából sorra bukkantak ki a tevék és az emberek. Páratlan jelenség volt: köröttük tombolt a vihar, ám a dűnék ölelte völgyben homokszem sem rezdült. Tisztásra leltek a fergeteg közepén.
- Miféle romok ezek? - mutatott a völgyteknőbe az ifjú kereskedő.
A karavánvezető beletúrt ősz szakállába - ujjai közül homokszemek peregtek -, majd újra kisimította az összeborzolt szálakat. Vállat vont.
- Romok.
Azután hangja túlharsogta a szél zúgását:
- Tábort verünk odalenn!
Háromszög alakú területen oszlopcsonkok ágaskodtak sűrű, rendezett sorokban; közöttük kőből rakott utak vezettek komor szobrokhoz s egy oltár-forma kőasztalhoz. Tevénél nagyobb kőtömbök hevertek szerteszét, félig betemetve.
Az ifjú kereskedő utolsónak maradt a dombháton, az oszlopok tövében tüsténkedő férfiakat figyelte. A sivatag vándora megtanulja a dolgok boldogabbik oldalát szemlélni, különben nem jut osztályrészéül az öröm. Ha rom, hát rom; elkerüli a homokvihar! Csatlakozott a társaihoz.
Színes jelekkel telefestett kősziklák tövében rogytak a homokra. A hajcsárok lemálháztak, teát főztek, a kereskedők
bágyadt beszélgetéssel töltötték az időt. Csak az ifjú járta a romokat fáradhatatlanul, bizonyságot keresve balsejtelmére. Végtelen fohászokat mormolt Galradzsához, minden titkok ismerőjéhez, de az istenek sem világosították meg sötét gyanúját.
A homokvihar elült, leszállt az est. Az emberek álomba szenderültek a kőhalmok tövében, a Vörös Hold brokát takarója alatt. Aludt az ifjú is. Álmot látott.
Álmában megkezdte útját az égbolt kék vándora, s a mélyből, a romok alól kísértő hangok suttogtak. A karaván több embere felkelt - szemükben idegenül tükröződött a hold kék fénye -, az oltárkőhöz vonszolták tiltakozó társaikat. Vér fröccsent, keserves sikolyok szálltak a sivatagi éjszakában, s mikor a szenvedők már könyörögtek a megváltó halálért, az oltárkő ropogva megnyílt.
A sötét üreg fenekén holdkék-szemű démon várta az áldozatokat.
Hajnalhasadtával rémült sikollyal riadtak az emberek, zavaros szemmel, gyanakvó tekintettel méregették egymást. Öt társuknak nyoma veszett. Álom és valóság összemosódott az emlékezetükben; a hazaúton kevés szó esett. Az áldozatokat mindenki ismerte, a tetteseket senki.
Az ifjú kereskedő kerülte társait, titokban gyakorta sírt. A borzalmas reggelen vérnyomokra lelt a körme alatt...

A Palota folyosóin igyekvő öreg dzsad gondterhelten simogatta kecskeszakállát. Az udvaroncok ismerősnek kijáró főhajtással üdvözölték, a palotaőrség szótlanul félreállt útjából. Öltözete, hímzett kaftánja sokat elárult az avatott szemnek: a gazdag kereskedők céhébe tartozik, az Udvar hivatalos beszállítói közé.
A befolyásos férfiú öles léptekkel haladt a trónterem felé. Ékszerei mestermunkák voltak, a beléjük zárt drágakövek valóságos ritkaságok; mindazonáltal nem csillogtak ízléstelenül az idős dzsad minden porcikáján.
Az emír szűk körben fogadta - két tucat udvaronc és Skorpió jelenlétében -; az öreg tudta jól, ez rosszat jelent.
- Két rabnőt ígértél háremünknek, bokától homlokig felékszerezve! - A Fényességes Tekintetű a köszöntést is mellőzte. - Miféle ajándék az, amit nem kapunk meg?!
Az idős dzsad cseppet sem bánta, ha arca elárulja ijedelmét. Túl sok forgott kockán -jóval több saját boldogulásánál vagy őszülő fejénél.
-  Légy üdvözölve, fényestekintetű emír! - Ő maga nem feledkezett meg az udvariasságról. Régebben forgott udvari körökben annál, semhogy ekkora hibát vétsen. Színpadiasan térdre rogyott az emelvény előtt. - Bocsánatodért esedezem, oh, hatalmas uralkodó! Kiraboltak!
Az emír arcán - mert úgy akarta - meglepetés tükröződött. Kegyes érdeklődéssel hajolt előre.
- Mondd, kedves ékszerészem, hogyan történt?
- Ah - lihegte az idős dzsad. - A hurik gyönyörűek voltak, szépségük elhomályosította a napot is... ezért láttak csillagászaid oly sok felhőt az északi égbolton. - A szófordulat elnyerte az udvaroncok tetszését, senki nem említette, hogy hónapok óta nem láttak egyetlen árva felleget sem.
- El Hamedből hozta őket a leánykereskedő, költséget és fáradságot nem kímélve, mert tudtára adtam, hogy a Te háremedben feküsznek a selyempárnák, melyek lágy bőrüket érintik majd. Más nem merészelt volna rajtuk ütni, csak a mélysivatag csavargó kutyái, az átkozott fayumi rablófajzatok, a rongyokba öltöző, homokkal mosdó férgek, csak a...
-  Elég, elég! - szakította félbe az emír. - Jóformán a kincstárat érte veszteség, ezért magam vizsgáltatom ki az esetet.
Őszinte közönnyel intett a Fekete Skorpiók kapitányának. A korosodó mameluk - ugyanaz, aki két nappal korábban a Palotába vezette a kráni vendéget - kilépett övéi közül, s kikísérte az öreget.
Az ékszerész vén és nyakas volt már ahhoz, hogy elismerje, ezúttal hibázott: oly gyakorlottan forgatta a szót, hogy bajt idézett saját fejére. Négy évtizede dolgozott a Pyarroni
Titkosszolgálatnak, ravaszul irányította a sobirai kémhálózatot; munkásságának eredményeként Pyarron ügynökei több Fűtől fosztották meg az emírt, mint a rivális kereskedőházak együttvéve. Hírei nyomán gyakorta borultak lángba ártalmatlannak látszó sobirai házak - valójában Fű-szárító műhelyek -, s tűntek el közönségesnek tetsző karavánok a sivatagban.
Nem pénzért tette - mint sokan mások -, hanem meggyőződésből. Nem is személyes bosszú vezette; nem halt meg fia, rokona az Al Bahra-kahrem őrjöngő mámorában, nem esett áldozatul senkije a Haláltáncban tombolók fegyvereinek - egyszerűen csak megvilágosodott.
Negyven esztendeje, ott, az elátkozott romok között az ifjú kereskedő felismerte, felesleges és üres az élete, ha csak az aranyat hajszolja. A világban láthatatlan erők feszülnek egymásnak, a Sors megáradt folyamként ragadja magával az életeket; ha nem küzd az ár ellen, ha nem cselekszik, annyit ér csupán, mint az elsodort ágak.
Ilyen ostoba és merőben szokatlan indokok vezették - nem várt megértést senkitől.
Négy évtized alatt jutott el jelenlegi pozíciójáig. Ármánykodott, színt játszott, kettős életet élt, de mindenekelőtt, nyitva tartotta a fülét. Gazdag ajándékaival, olcsó áraival könnyen az emír kegyeibe férkőzött - vetélytársaival ellentétben őt nem a haszonszerzés sarkallta. Temérdek aranyat halmozott fel, ha egy üzlet veszteséggel  járt, de befolyásának növekedésével kecsegtetett, habozás nélkül belevágott. Öt esztendő múltán olyan horderejű híreket szállított a pyarroniaknak, hogy felfigyeltek rá. Ravaszsága és rendíthetetlen hűsége elnyerte tetszésüket, egyre fontosabb szerepet osztottak rá, mígnem tíz esztendeje sobirai kémhálózatuk vezetésével bízták meg.
A mameluk kapitány apró őrszobába kísérte, udvarias, ám alapos kérdésekkel faggatta. Nem tartott hazugságfürkésző mágiától, mégis őszintén válaszolt, mert tudta, a Skorpiók a legjelentéktelenebb ügyeknek is utánajárnak, ha az emír parancsolja. 
Egyetlen apró füllentéssel is túl sokat kockáztatna.
A fayumik valóban rajtaütöttek a táboron, a rabnők valóban eltűntek... sok igazi vér ömlött a homokba - tucatnyi ember bizonyíthatja.
Baj nem esett, csak apró hiba. A történtek figyelmeztetőül szolgálnak: egy kém figyelme sosem lazulhat, nem hagyatkozhat évtizedes gyakorlatára!
Megnyugodva távozott - az Udvar beszállítójaként gyanún felül állt.

A keresett ifjúra az Alkonnyal Nyíló Rózsák Kertjében talált rá, a többi előkelő léhűtő között. Árnyas lugasban hűsöltek egy pavilon körül; verejtéket gyöngyöző homlokkal, lázban égő tekintettel csodálták a táncoló huri mozdulatait.
Hattyú volt az a lány, fekete hattyú; költöző madár, de vonásai nem árulták el, Ynev mely tájáról röppent ide. Ritka és drága jószág, jártas a táncmágiában: alakját színes bűvfények lengték körül, követve testének minden mozdulatát. Énekében varázshangok csendültek, éteri dallamot pengetve az érzelmek húrjain, ám színarany homlokdíszén a hárem pecsétje mindörökre elzárta őt az ifjú udvaroncok elől.
Emberét az első sorban lelte meg - az aranyak, amiket tőle kapott, biztosan segítették előre a semmittevők között. Helyes - gondolta -, aki mankóval tanul járni, később sem áll a saját lábára.
Időbe telt, míg észrevétette magát - hiába, egy öreg dzsad nem vetekedhetett a táncosnő látványával. Ám az aranyakkal telt erszény igen. Az udvaronc értőn bólintott. Mikor távozott, senki nem fordult utána - ő sem ért fel a hurival.
Csendes és elhagyott rózsalugasban találkoztak. A virágok - nevükhöz méltón - zárt szirmokkal várták az alkonyt,
légies, fehér bimbóikat leveleik alá rejtve. Árnyékba húzódott a két dzsad is.
Az ifjú mohón nyúlt az erszény felé, de az ékszerész kézmozdulata megállította.
- Előbb a híreket!
Az udvaronc sértett fintorral húzta el kezét, szemében a dac szikrája villant. - Add az aranyat, különben tudom, kinek beszéljek kíváncsi természetedről!
Az öreg kém rekedten kacagott, legyintése szónál is beszédesebben árulkodott nézeteiről. Oh, az ostoba  ficsúr! Ha tudná, hányszor próbálták zsarolni hozzá hasonló aljas hitszegők! Vidáman simogatta kecskeszakállát, bosszantó nyugalommal válaszolt - miként eddig ezerszer már:
- Sok kérdésre kellene akkor megfelelned, s még annál is több csengő aranytól esnél el.
Az ifjú nem bajlódott léha töprengéssel, inkább hitt az idős dzsadnak. Megbocsátó mosollyal adta be derekát.
- Minap kráni vendég érkezett a Palotába.
- Hmmm - morogta az orra alatt az ékszerész. Ez érdekelni fogja a pyarroniakat. A ficsúr markába ejtette az erszényt, bár sejtette, rövidebb ideig sehol nem időztek azok az érmék, mint új tulajdonosuknál fognak. - Ki az és mit akar?
A fickó a fejét rázta.
- Tudod te azt - állapította meg teljes biztonsággal az öreg -, és egy hasonló erszényért cserébe én is tudni fogom.
Az udvaronc szeme mohón csillogott.
- Bölcsességed, öreg ékszerész, elhomályosította az emírét is... de ez maradjon köztünk! - Közelebb hajolt, ujjai simogatón kulcsolódtak a második erszényre. - Messornak nevezik, egy magasrangú követ előfutára. Az emír parancsára tanítja a Skorpiókat, és megöl minden pyarroni kémet.
A vén ékszerész nagyot nyelt, de nem szólt. Sürgősen elbúcsúzott az ifjú léhűtőtől.
A Palota előtti téren várt rá két segédje. Egyikük - különös, kék szemű fiú - leplezetlen érdeklődéssel szemlélte a kapu forgalmát. Hordszékek, lovasok, udvaroncok; a kölyök csak figyelt és mosolygott.
Amint az öreg kilépett a kapun, segédei mellé szegődtek, hogy hazáig kísérjék. Nem ártott az óvatosság errefelé -amint elmaradt mögöttük a Palota, elmaradt az őrség is.
Hat marcona alak eredt az idős dzsad nyomába. Kattanjuk alatt súlyos fegyverek lapultak, arcuk nem sok jót sugallt. Megtermett férfi volt mindahány, bütykös markuk, hegektől csúf ábrázatuk veterán hadzsinak mutatta őket.
- Követnek - közölte Vierre, leplezve izgalmát.
Apró téren jártak, amikor a hat martalóc körbevette őket. Vezetőjük mohó pillantást vetett az öreg ékszereire, kattanja alatt a dzsambia nyelét markolta.
-  Őrizd meg az álcát, testvérem! - sziszegte Ascyra, de maga sem gondolta komolyan.
A rabló vezér nem habozott embert ölni, társai eltakarták a járókelők elől. Kitépte tokjából a görbe tőrt, egyenest az öreg szívének szegezte; döfése ki is oltja az ékszerész életét, ha az egyik segéd nem botlik meg véletlenül. Így a penge eltérült céljától, és a segéd karján ejtett vágást. A veterán bosszúsan ütött öklével a fiú arcába, de a pimasz kölyök -átkozott szerencse - félrekapta a fejét.
- Khalab eh hadira? - mennydörögte a kiszolgált zsoldos. Emberei kardot rántottak. Jatagánok, handzsárok, szablyák meredtek a három riadt alakra.
- Egyiket sem - húzta ki magát daccal az öreg dzsad. - A pénzem az enyém, az életem Galradzsáé! Takarodjatok, a klán védelmét élvezem!
A rablóvezér rekedten kacagott, súlyos szablyájával a levegőbe suhintva.
-  Teszek én a klánodra, öreg! Kiszolgált zsoldosok vagyunk, megjártuk a gorviki dzsihadot, ott voltunk Pyarron pusztulásánál, s azután is sok átkozott csatában. Kevés ám minekünk a zsold! Ide az ékszereket, vagy felnégyelünk mindhármótokat.
Az egyik segéd - vérző karját feledve - gúnyosan fintorgott.
- Rajta, kezdjük! - horkant a katona.
Vierre keze rátalált a ruha alá rejtett fejvadászkard markolatára, s a következő pillanatban elő is rántja, ám...
Surrogó hangok hallatszottak a tér minden pontjáról; apró kések szelték a levegőt - a hat mogorva arc megrándult. Szürke, kopott kaftánok hullottak a porba. A téren suhancok álltak: mellkasukon késekkel teletűzdelt hevedert viseltek, kölyökképükön pimasz vigyor ragyogott. A haramiákat figyelték - azok a földön vergődtek, szájuk széléről habos nyál csordult; időbe telt, míg a méreg végzett velük.
A bámészkodók közül céhmester-forma, idős dzsad lépett elő, mélyre hajolt az ékszerész előtt; szétcsúszó kattanja alatt kések csillantak.
-  Bocsáss meg, nagyrabecsült mester, amiéit elkéstünk kissé! Látom, hibánkból segéded megsebesült. Adósod vagyok. - A halott rablókra mutatott, barázdált arcán a suhancokéhoz hasonló vigyor derengett fel. - Ezeket napok óta üldözzük már... sok becsületes kézművest raboltak ki. Többé nem teszik!
Azzal felegyenesedett, visszahátrált övéi közé, a suhancok sorfala eltakarta. Hamarosan füttyszó harsant, a késdobálók felkapkodták köpenyeiket, és cikázva eltűntek a tömegben. Lélegzetnyi idő múltán a téren nem maradt más, csak a kifosztott holttestek és a bámészkodók.
Az ékszerész, habár igyekezett bátran viselkedni, belesápadt a rémületbe. Reszketeg léptekkel hagyta el a teret, s még később is, néhány sarokkal távolabb, kishíján kifordult remegő kezéből a csésze. Csak a dzsad feketeleves kesernyés ízétől nyugodott meg.
Szótlanul ültek a teázó teraszán, az utcát figyelték. A túloldalon kopár domb magasodott, félmérföldnyi sivatag a városfalon belül, közepén az El Hiada komor épülete. A kolostor zárt, külön világ, lakóinak életébe nem pillanthat be az egyszerű ember. Szerzetesek, dervisek, próféták és gondolkodók - nem szívesen látnak kívülállót maguk között.
- Megtudtál valamit, ékszerész uram?
Ascyra kérdése felriasztotta merengéséből az idős dzsadot. A félelem nem való már a magafajta öregembernek, a feketeleves pedig szárnyakat ad az elvágyódó gondolatoknak.
Az öreg hümmögött, belefogott a mesébe, míg Vierre éber tekintettel őrködött magányuk felett.
- Krán! - horkant fel a pyarroni lány, de nyomban visszanyerte önuralmát. Riadtan pillantott körbe. - Sejtettem, hogy Krán fondorkodik! Ha messort küldtek, jelentős az ügy; kétségtelen immár, erre vonatkozik a sugallat.
Kék szeme lázasan csillogott, gondterhelt arca sem vallott mesterlegényre.
- Remek munkát végeztél, ékszerész uram, de sok még a tennivaló. Gyújtsd össze legkülönb kémeidet, tudd meg, ki lesz a követ, és mi céllal jön? Ha tudjuk, miben mesterkednek, elbánunk a bajjal!
Eltöprengett, s valóban eszébe jutott még valami:
-  Minden emberedet figyelmeztesd: egy messor sokkal veszedelmesebb, mint gondolnád!

5.

Quass tea

A hatalmas, kiürített teremben minden szó, minden lépés tompa, álmosító visszhangot vert. A templom hosszú, keskeny ablakait vályoggal tapasztották be, a mennyezetet lebontották; a szél nem talált utat a mesterséges katlan fenekére. Déltájban betűzött a nap, a hőség az elviselhetetlenségig fokozódott.
Néhány hónapja még Füvet szárítottak itt hatalmas, lapos kádakban, ám azóta eltávolítottak a teremből minden mozdíthatót. Csak a sivár, kövezett padló maradt, és a falak mentén felállított rozoga padok.
A padokon Fekete Skorpiók gubbasztottak, bőrükön a hőség ellenére sem ütközött ki verejték. Szikár-vad arcukon megfeszített figyelem látszott, szemükben - mely szüntelenül csillogott, akár a lázgyötörte betegé - ezúttal a dac tüze vetett lobot.
A kráni mester a terem közepén állt, homlokát verítékgyöngyök koszorúja övezte. A napsugarakban por kavargott; a letaglózott Skorpió bosszúsan tápászkodott fel a földről.
- Önfeledtség - magyarázta a kráni. - Ez a harc alapja. A taktika nem a mozdulatok megtervezését jelenti... az előre eltervezett mozdulatsor a legritkább esetben célravezető. Aki tervez, a feltételek megteremtésén fáradozik; törekvése felismerhető, és idő előtt leleplezi magát a tervet. Lám, a győztes elgondolásból így válik biztos vereség!
A Skorpió dühösen villantotta tekintetét kárörvendőn vigyorgó társaira, de elégedetten nyugtázta, hogy a padokon szorongók többsége neki ad igazat. Felbátorodott.
- Balgaság! - vágta ki merészen. - A ravaszságot cáfolod balga szavaiddal, idegen. Mi, Fekete Skorpiók ravasz harcosok vagyunk! - Ez utóbbit büszkén, a népszerűség kedvéért mondta, s nem számított rosszul. A terem minden oldaláról helyeslő morgás zúdult fel, immár ellenlábasai is őt támogatták. Egyedül az ifjú Raszib hallgatott. Már-már csillapíthatatlan vágyat érzett pimasz társa megleckéztetésére, de ezúttal győzött a bölcsessége.
A kráni mesternek arcizma sem rezdült, néma méltósággal kivárta, míg a teremre csend borul.
-  Igaz - felelte nagy sokára -, ravasz harcosok vagytok. Pontosan ismeritek az önfeledtség előnyeit, és gyakorta alkalmazzátok is.
Döbbent ábrázatuk láttán kishíján elnevette magát.
- Megmutatom.
Hirtelen pördüléssel elkaszálta a Skorpió lábát, az orgyilkos-testőr látványosan hanyatt esett. Midőn a meglepetéstől bénultan talpra kászálódott, újabb villámgyors rúgás döntötte le a lábáról. A  jelenet megismétlődött néhányszor - a nézők bénultan szemlélték társuk botladozását, szégyen és harag mardosta lelküket.
Amikor a kráni végre hagyta talpra állni ellenfelét, az tomboló gyűlölettel vetődött rá. A Skorpiók - az egyetlen Raszib kivételével - buzdító üvöltéssel osztoztak haragjában. Némelyikük görcsösen markolta fegyverét, ám a fegyelem hüvelyébe forrasztotta az összes handzsárt, jatagánt és dzsambiát.
Az idegen mester csak hátrált, megalázó könnyedséggel tért ki a suhogó handzsár elől, tovább bosszantva támadóját. Hirtelen megállt, és rákiáltott ellenfelére. Annyi összesűrített indulat, olyan elsöprő erő csattant a hangjában, hogy a Skorpió önkéntelenül megtorpant, mint akit korbácsütés ért. Pillanatnyi döbbenetét kihasználva, a kráni fejvadász közelebb lépett, s egyetlen széles mozdulattal egyszerre fegyverezte le és kényszerítette térdre a dzsadot. Az orgyilkos-testőr kíntól feszülő testtel vergődött szorításában, míg csak a fájdalom ki nem lúgozta lelkéből az összes indulatot. Ekkor elernyedt, megadta magát.
Az izzó levegőjű teremben fagyos csend uralkodott a különös kiáltás óta. Az Ibara-szerte rettegett Skorpiók megszeppent kisgyermekként gubbasztottak a padokon.
A kráni távolabb lépett a térdeplő, hevesen lihegő harcostól - a tekintetek mereven követték. A titkos tervet forraló Raszib ezt a pillanatot választotta, hogy kisurranjon az ajtón.
- Gyűlölet és harag - kiáltotta a kráni mester -, ez a ti utatok az önfeledtséghez! Jó út, könnyen járható... csakhogy nem vezet sehová.
Rövid szünetet tartott, körbehordozta tekintetét a riadt arcokon. Megijesztettem őket!, ismerte fel. Ijesztgetem őket ahelyett, hogy tanítanék. Amióta megérkeztem, csak rémületet keltek, és ellenségeket szerzek. Krán hatalma félelmetes... és én harcos vagyok, nem tanítómester!
Árnyalatnyi haraggal folytatta:
- Azt tanították nektek, ébresszetek magatokban gyűlöletet az ellenfél iránt, de nem árulták el, miért. Nem kívánom, hogy feledjetek el mindent, nem kívánom, hogy gyűlölet helyett ezentúl tiszteljétek ellenfeleiteket. Csak annyit várok el, hogy tanuljatok meg uralkodni a gyűlöleten. Fojtsátok vissza, gyűjtsétek össze, s a kellő pillanatban szabadítsátok fel! Csak akkor hagyjátok kitörni egyetlen irányba, ne szünet nélkül sugározzátok a négy égtáj felé, akár az acsargó véreb. Eltékozoljátok a gyűlöletből fakadó erőt, másrészt, az isteneitek nevére, kiszámíthatóak vagytok!
Raszib távolról hallotta a mester szavait; most bánta igazán, hogy lemarad a folytatásról. Csakhogy felfedezőútjától még többet remélt.
Átrohant az apró teraszon, a széles árkot átugrotta, nem vesztegetve időt a távolabb ívelő kőhídra. Csúful jár, ha elvéti a távolságot, az árokban - egykor mélyebben fekvő udvar lehetett - mocskos vizet fodrozott a szellő. A feltörő talajvíz űzte el az épület korábbi lakóit.
Elvadult kertben ért földet, ruhájába rothadó gyümölcsök kenődtek - nem kellett nagy ész, hogy kitalálja, az egykori gyümölcsösbe tévedt. Keresztezett egy gaztól felvert ösvényt, hosszan haladt a hatalmas, sáros vízzel telt medence mellett.
Az alacsony, düledező kőház apró szobák sorát rejtette; Raszib tudta, melyiket válassza a rozoga ajtók közül.
A kráni talán megjavította a zárat, mert az ajtó nem nyílt ki az óvatos lökésekre sem. Raszib nem restellt álkulcsot használni - gyakorlott keze hamar rátalált a szerkezet gyengéire.
A szobát dzsad holmikkal, de idegen ízlés szerint rendezték be. Sötét szőnyegek borították a padlót és a falakat, hasonló takaró fedte az ágyat is. A bútorokat nem ékítette gyöngyházberakás, finom-csipkés faragás, mindössze néhány durván mintázott dombormű. Hiányzott a kifinomult ízlésre valló cicoma és pompa, a dzsad szépérzék tiltakozott az efféle pórias egyszerűség ellen - az ifjú Raszib mégis látott benne valami szépet. Megsejtette, hogy létezik népe ízlésénél letisztultabb szépség is.
Áhítattal lépett beljebb - nem figyelve fel az ajtófélfába karcolt varázsjelekre. A fa erezetében megbúvó rajzolatok ellenben felfigyeltek rá, s elküldték üzenetüket a megfelelő helyre...
A ruhásláda érdekelte főként, a kráni kopott zsákjának tartalma. Mohón rángatta elő a viseltes holmit, s azon lendülettel az ágytakaróra ürítette tartalmát. Számtalan szerteguruló, titokzatos tárgyat várt, ehelyett két hosszú tőr és egy bársonyzsák hullott csupán a kerevetre.
Felkapta az egyik fegyvert; megragadta az ismeretlen, fekete bőrrel borított markolatot, kirántotta a pengét a dísztelen hüvelyből. A mezítelen acélon - bár gyanította, ez az anyag korántsem acél - nem tükröződött a besurranó napfény, éjsötét volt az élén és a hegyénél is. Alakja apró handzsárra emlékeztetett, külső élét végig, a belsőt csak a hegy görbületében fenték. Finoman végigsimította a penge
élét, s cseppet sem lepődött meg, amikor rubin vércseppek sarjadtak ujjából.
A levegőbe suhintott - azon töprengett, vajon hosszú tőrnek vagy rövid kardnak ítélje-e a fegyvert. Fogalma sem volt, miként forgatják, úgy fogta, akár egy dzsambiát. Csak ekkor figyelt fel a pengét borító finom erezetre.
Ismeretlen rajzolatok hálózták be a különös anyagot; ahogy a szeme elé emelte, a vékony vágatokon átlátott a túloldalra.
Sosem bízott az istenek segítségében, ezúttal mégis rövid fohászt mormolt Galradzsához, minden titkok tudójához, s visszacsúsztatta tokjába a hátborzongató fegyvert.
A bársonyzsákba csomagolt holmihoz már óvatos tisztelettel nyúlt. Emberfejnyi, fekete gömb gurult az ágytakaróra. A fények homályba veszőn, opálosan csillantak üvegsima felületén; amikor megérintette, mégis fémet érzett. Ősi, gonosz helyek anyagba sűrített sötétjét, a szent könyvekben említett gigászi démonok szemgolyóját képzelte ilyennek.
Rémülten tapasztalta, hogy ujjai négy, leheletfinom barázdát hagytak a gömbön, mintha megolvasztották volna a különös anyagot. Kétségbeesett igyekezettel próbálta elegyengetni a felületet, de a fekete fém ezúttal rideg és formázhatatlan maradt. Az ifjú Raszib erőteljesen nyomkodta, simogatta a titokzatos golyót, végül hirtelen ötletként dzsambiája élével kísérelte meg egyenesre faragni a felületet.
Az acél úgy vásott el a rejtélyes anyagon, ahogy a bronzkard csorbul ki az acélból vert pajzson.
- Tedd le! - Fagyos hang csattant az ajtó felől, hangsúlyától Raszib hátán végigfutott a hideg.
Az ajtóban a kráni állt - a Skorpió észre sem vette, mikor lépett be. Arcán nem látszott harag vagy bosszúság, pusztán rémítő üresség, akár a mélysivatag határán álló, ősi szobrok kővonásain. Fenyegetőn lépett közelebb, s bár nem viselt fegyvert, Raszib kitalálta, rövid küzdelem következik.
- Hibáztál, Raszib - közölte a fagyos hang, s a Messor kék szemében furcsa szomorúság tükröződött. Azután megpillantotta a barázdákat az ágytakaróra ejtett gömbön, s elöntötte a bizonyosság - nem ölheti meg az ifjú Skorpiót.
- Soha, Raszib, soha ne merd érinteni egy kráni fejvadász fegyvereit! - Tanácsának kevés gyakorlati értéke volt itt, a Taba el Ibarában.
Eztán az ágy mellé lépett, kezébe vette a gömböt. A titokzatos holmi rezdülés nélkül nyugodott tenyerében, felületén a barázdák Raszib vaskos ujjairól árulkodtak. Alig szívdobbanásnyi idő múltán azonban az opálos felszín magától kisimult. Az áruló nyomok örökre eltűntek.
- Távozz! - parancsolta a kráni mester, s bár halkan szólt, a dzsad összerezzent.
Másodszor szégyenítette meg az idegen, az ifjú Skorpió -maga sem értette, mitől változott meg ennyire - mégsem rontott rá. Korábban megtette volna. Most sem a félelem tartotta vissza: ha felingerelték, nem győzni vágyott, hanem
harcolni. Vereség vagy győzelem, számára sosem számított - az
előbbit mindeddig nem ismerte.
Az ajtóban megtorpant, visszafordult, fejét felszegve szólt a kránihoz.
- Taníts, el Dzsiah! Tanítanod kell! - Inkább nyögésnek hallatszott, semmint kérésnek.
A Messort meglepte a hangban lüktető vágyakozás. Kránban beavatták ugyan a mágia titkaiba, mégsem volt varázsló
- ám az Asztrálvilág ily heves felvillanását ő is megérezte, főként, mert a fénykéve rá irányult.
Ismét eszébe ötlöttek a barázdák a Lopakodón.
Húsz év! - Neki húsz esztendőbe telt, mire megremegett érintése nyomán a különös anyag. Micsoda született tehetség lappang ebben az ifjúban! Micsoda ösztönös érzék az akarás és áhítat ritka ötvözetéhez! Persze, a tehetség önmagában kevés.
- Mindennek eljön az ideje, Raszib - felelte végül.
Az ifjú szemében kihunyt a fény, hogy rövidesen ismét fellángoljon, immár a gyűlölet tüzeként. Soha nem utasították vissza... sem a hurik, sem a mesterek.
Bosszúsan kifordult az ajtón, eszébe sem jutott, hogy köszönetet mondjon az életéért.
Az idős mameluk kapitány bölcsen félreállt a hatalmas termetű Raszib útjából. Megtanulta már felismerni a gyűlöletet az emberi szemben, és azt is tudta, mire képes, amikor kikívánkozik egy efféle óriásból.
Ez a termet az istenek átka a fiún, bölcselkedett gondolatban, így sosem ismeri meg a tiszteletet.
Nem sejtette, mekkorát téved.
A veranda legvégén, az utolsó ajtó előtt torpant meg. Halk kopogás után belépett, s tisztelettudón meghajolt a kráni mester előtt.
- Parancsoltad, szahib, hogy jelentsük a városban történt szokatlan eseteket - mentegetőzött a hívatlan látogatásért.
A birodalmi fejvadász átlátott rajta, akár az abadanai síküvegen.
- Aki parancsot teljesít, nem érkezik hívatlanul - mentette fel, és az öreg mameluk esküdni mert rá, mosolygott a szeme.
Fekete terítővel takart asztalka mellé tessékelte, hellyel kínálta a puha zsámolyokon. A szertartásosság áhítata lengte körül a fal mellett meghúzódó zugot; a dzsad egy idegen világ el Sobirába ragadott darabjának látta. Az idegen ízlés szerint elhelyezett és összeválogatott bútorokból a másik ember személyiségének kisugárzását érzékelte.
A mester - jelképesen - az otthonába hívta meg őt, efféle megbecsülésben eleddig egyetlen parancsnoka sem részesítette.
Őszinte tisztelettel, ám - hányatott életének köszönhetően - hangyányi gyanakvással foglalta el a felkínált zsámolyt. A kráni teavizet forralt - a mameluk kapitány halk csuklással vette tudomásul, hogy nem használ tűzifát vagy olajmécsest, tűz helyett a puszta akaratával melegíti fel a vizet. Mint minden dzsad, maga is hódolt a tea szenvedélyének, de a kannába kerülő, nyerszöld füvet nem ismerte fel.
A kráni porcelán csészéket helyezett a fekete terítőre -fülüket valaki eltávolította -, s töltött az elkészült italból.
A folyadék, színe alapján inkább tűnt dzsad feketelevesnek, semmint teának. Felszínén selymesen tükröződtek a csésze feletti világ fényei. Az öreg mameluk úgy ítélte, ha
megszilárdulna, méltó vetélytársa lenne a legragyogóbb ékkőnek is. A csésze fölé hajolva olyan feketének látta saját arcmását, akár egy el qusarmai dzsungellakóét. A kép gúnyosan elvigyorodott, s ő riadtan hőkölt hátra. Megbabonázottan meredt a csészére.
- Az illat teszi. Fokozza a képzelőerőt - mosolygott a kráni, majd vidáman hozzátette: - A teaszertartás alatt illő szép dolgokra gondolni!
A Fekete Skorpiók kapitánya elnevette magát, de hamar észbe kapott, és ajkát beharapva elhallgatott. Gyorsan kortyolt a teából, nehogy tétovázását bizalmatlanságnak vélje a kráni. A szélsőségesen édes ízekhez szokott dzsad számára az ital halálosan keserű volt - segített végképp elfojtani a korábbi mosolyt. Az enyhén alkoholos mellékízt a mameluk
nem is érezte.
- Az utóíze miatt isszuk - világosította fel vendéglátója. -Quass-nak hívják, jellegzetes kráni tea. A zöld teafüvet különleges alkoholban pácolják, s csak eztán szárítják ki. Hoztam magammal egy csomagra valót. Minden teánál fokozottabban élénkít, de mértéktelen fogyasztása mérgező.
A mameluk bólintott, s újból kortyol, ha a másik nem tartja vissza a kezét.
- Lassan kell inni, hogy érvényesüljön az utóíz! - Maga is ajkához emelte a csészét, de mielőtt ivott volna, mélyen beszívta a tea illatát. Tűnődő kifejezés derengett fel az arcán, míg a csésze halk koppanása az asztalon vissza nem terelte a való világhoz. Hivatalos hangon folytatta:
- Halljam a híreket, kapitány!
A mameluk óvatosan lerakta a fületlen csészét - az övé nem koccant az asztalon -, csak eztán vágott bele.
-  Két napja karaván érkezett a városba, de nem érte el napnyugtáig a falakat, így a kapuval szomszédos táborban várta ki a virradatot. A karavánnal utazott egy hamedi leánykereskedő és csapata; a kereskedő két külhoni hurit hozott a fényestekintetű emír udvari ékszerészének. Az ékszerész uralkodónknak szánta a homloktól bokáig felékszerezett
rabnőket; csakhogy az éj leple alatt meggyilkolták a leánykereskedőt, és elrabolták a drága portékát.
A Messor hallgatott. Még nem sejtette, mi bontakozik ki a történetből, de különleges érzékei megrezdültek. Mikor gyermekként Gorvik folyóiban horgászott, a könnyű, nádból faragott úszó rezdült így a víz felszínén; akkoriban a gyermek, most a birodalmi fejvadász tudta biztosan: érdemes figyelnie.
- Portyázó fayumi harcosok ütöttek rajtuk, a városfal tövében. Napok óta követték a karavánt, a rabnőket akarták, más holmi nem érdekelte őket. Elvágták az őrök torkát, belopóztak a táborba, meggyilkolták a leánykereskedő testőreit, és zsákmányukat elragadva visszavonultak a sivatagba. Mire a többi karavános felriadt, csak vért és hullákat talált. A karavánosok így mesélték a történetet.
- De nem így történt - találta ki a kráni.
- Nem így - bólintott az öreg mameluk. - A fayumi harcosok hátrahagyták halottaikat, ami nem szokásuk. Fejvesztett menekülés volt az, nem rendezett visszavonulás. Halott társaikkal hatékony vágások végeztek, aligha származhattak ugyanazon testőröktől, akiket a fayumik egyetlen szúrással küldtek a túlvilágra. A középső láncszem hiányzik!
A kráni szertartásosan kortyolt a quassból.
-  Hibátlan munka - dicsérte a kapitányt. - A hiányzó láncszemet máshol találjuk... Az ugyanezen éjszakán lemészárolt őrjárat történetében. A nyomok ott is ellentmondanak a látszatnak: a közeli teaházból két suhancot láttak menekülni, holott a nyomok gorviki fejvadászokra vallanak. Összeszabdalt végtagok, levágott ujjak: két helyi kölyök aligha járatos a Kobratáncban. Egy suhanc testalkata és mozgása mutathat hasonlóságokat egy huriéval... a látszat csak ruha kérdése, nemde, kapitány?!
A mameluk főhajtással adózott a tiszta gondolatmenetnek. A rövid szünetet mindketten teájuk élvezetének szentelték. Az idős Skorpió kezdte érteni, miért kedvelik Kránban az italt: a keserű íz feloldódott a szájában, valami utánozhatatlan, kellemes aromát hagyva hátra. Serkentő elégedettség
Öntötte el, ami idővel sosem tapasztalt szellemi frissességgé teljesedett ki.
-  Két fejvadász nem véletlenül álcázza magát hurinak -jelentette ki mély meggyőződéssel. Mohón kortyolt a teából. - Az emírhez akartak közel férkőzni, de kudarcot vallott a tervük! Álcájuk nem téveszthetett meg egy leánykereskedőt, sokkal hihetőbb, hogy a cinkosuk volt. - A csésze kiürült. -Nem zárható ki, hogy az ékszerész is áruló!
Az asztalra lökte a csészét, szeme élénken csillogott a quasstól és az izgalomtól. A szellemi erőfeszítéstől lihegett:.
- Magam fogom szemmel tartani!
A birodalmi fejvadász kimérten bólintott, felhajtotta maradék teáját.
- Ezt el is várom, kapitány! - Azzal felemelkedett az asztal mellől. Rokonszenvvel figyelte az öreg mamelukot, aki megérezvén, hogy elérkezett a távozás ideje, szintén felpattant, és hajlongva az ajtóhoz hátrált.
Hasonlóságot látott kettőjük között: a kötelességtudat és az emberi érzelmek hiábavaló küzdelmét. Mielőtt a Fekete Skorpió kilépett volna a szobából, még magához hívta, és egy tenyérnyi fém szelencét adott át neki.
- Quassfű van benne. Ajándék.

6.

Zafír hajnal

A pengét ragacsos, nyúlós csomókban maszatolta be a vér, és az áldozat húsának foszlányai. A kard élén végigfutó fogazás a legborzalmasabb roncsolást, a legfájdalmasabb sebet okozta, amit fegyver ejthet a mezítelen emberi testen. Ahogyan a slan-kardot Ynev-szerte a fájdalommentes halál jelképének tartották, ez a fegyver a kínokozás és a megnyomorítás kifinomult eszköze volt.
Az amund meneth.
A homokban dzsad leány hevert, ifjú testét röviddel korábban csak könnyed selyemszoknya, immár szörnyű sebek fedték. A fogazott penge csak arcát hagyta érintetlenül: a halált fürkésző, titokzatos mosolyt.
Utolsó, kíntól remegő sikolya végén lelke felszállt a Kék Hold felé - az égbekiáltó gyalázat kürtjeleként. Holtteste mellett, a vérsárrá ázott homokban mezítláb állt az idegen fajzat. Halántékig húzódó szemgödrében holdkék ragyogás honolt - szembogár nélküli, könyörtelen tekintet. Metsző, hideg parázs: a jégen átderengő varázsfény lobbanása.
Az amund férfi hátralépett, dús ajkain önelégült, kegyetlen mosoly játszott, talpa vérnyomot hagyott a tiszta homokon. Szoborszép testén olaj csillogott, csak a derekát övezte fehér ágyékkötő. Domború mellkasára óarany nyakék simult - a csiszolt zafírkövek szemének s a holdnak színében tündököltek. Haja feketébb volt a legsötétebb éjszakánál, a legmélyebb kút fenekénél, sisakként takarta fülét és tarkóját.
Amhe-Ramun, a Kék Hold, a háború és az együvé tartozás istene, az amund nép egyetlen igaz istene elfogadta az áldozatot.
Harc, szenvedés, halál - a szertartás zavartalanul zajlott.
A háromszögletű udvar szélén, a két hebet várakozásteljes figyelemmel leste keze rezdülését. Az ő testüket nem borította olaj, arany helyett ócska réz ékszereket viseltek. Intésére nyaktörő sietséggel termettek mellette; egyikük vállára kapta a tetemet, a másik átvette a megtisztításra szoruló meneth-t.
Megvetően szemlélte távozásukat - sejtette, hogy útjuk a legközelebbi tűzhelyhez vezet. A hebetek megették a döghúst: a feláldozott, kivégzett, betegségben kimúlt emberállatokat is. A szükség követelte így.
A nemes amund nép sosem alacsonyodott volna odáig, hogy húsáért vagy munkájáért tenyéssze az emberállatot. A nemkívánatos szaporulatot elpusztították, ha megcsappant az állomány, néhány fegyveres felkereste az embernép sivatagszéli falvait.
Mindazonáltal, a takarékosság nem jelentett egyet a zülléssel: ő maga - és kasztbéli társai - sosem vett szent testéhez kivérzett döghúst. A hat-neb-böl, az uralkodó-papok kasztjából származott, a szent rítusok, a háborús tudományok beavatottja volt, Amhe-Ramun Teste, a főpapi cím várományosa.
A Kék Holdra emelte tekintetét. Boldog elégedettség járta át, megérdemelt melegség hatezer esztendő fagyos üressége után. Meglehet, nem ő maga élte át a hat évezredet, ám az ősök elkeseredettsége lelki örökség formájában ott munkált benne is. A zafír szemekben égő gyűlölet az ő gyűlöletük is volt.
Hála érzése töltötte el, valahányszor arra gondolt, hogy a Manifesztáció ideje az ő életében érkezett el. Éjjelente a
gyönyörre ébredt, amikor a Kék Hold felkeltével a sok száz
pap és a kéttucat amhe-démon lelke összekapcsolódott, s felébredt az Isteni Tudat: Amhe-Ramun.
Nem a test vágyaiból fakadó asztrális tobzódás volt ez, hanem mentális kielégülés, a születés, a beteljesülés misztériuma. A kishitű embernépek - kik sosem lesznek képesek eggyé válni istenükkel - nem foghatják fel ezt a csodát! Mindörökre megmaradnak állatnak: a tökéletlenség jelképének a világegyetemben.
Harsány és hiábavaló jelenlétükkel, mértéktelenül szapora tömegükkel hat évezredes bujkálásra kényszerítették az Ősi Népet. Az ő életében érkezett el a pillanat, amikor a világ visszanyeri régi formáját, amikor a szétzilált szilánkok ismét a helyükre kerülnek.
Amhe-Ramun visszatért!

7.

Kobrakardok tánca

Az ékszerész magában üldögélt boltja tágas raktárában. Aranyveretes ökörszarv kürt fújta hűs, mágikus fuvallatát a verejtéktől nedves, ráncok barázdálta arcra.
A gondok árkokat gyűrte az öreg dzsad homlokára.
Nyugtalanító hírek érkeztek a Palotából - nyugtalanítóbbak, mint bármikor.
Az édes feketeleves aromája tünékeny megnyugvást hozott, miként az elmúlt négy nap alatt sok alkalommal. A mennyezet résein beférkőző napsugarakban nem kavargott a por, régen leülepedett már; a helyiségben kurta óra óta nem mozdult semmi, csak az öreg jobbja nyúlt ki nagy ritkán a csésze után.
A felelősség okozta a legtöbb gondot: súlyos teher a sajáton túl mások életét is kockára tenni.
A két pyarroni lány a bolt környékét ellenőrizte. A bazár, ahogyan védelmet nyújtott zegzugos utcáival, titkos sikátoraival, éppúgy veszedelmet is jelentett, hiszen színes forgatagában felfedezhetetlenül elkeveredtek az emír besúgói, orgyilkosai.
Az öreg kém az elmúlt négy nap mindegyikén felkeresett egyet a sobirai hálózat vezetői közül. Igyekezett a legkevesebb feltűnést kelteni: csak helyet és időpontot jelölt meg. Két szó, nem több - ritka céltudatosság egy dzsad szájából.
A fonott asztalka körül a többi négy zsámoly még üresen áll.. Üresen várakozott a négy arannyal futtatott csésze is; fenekükön a porcelán oly szeplőtelen fehéren csillogott, mintha sosem érintette volna még a fekete, ragacsos ital.
Egy kráni fejvadász el Sobirában! Az ő hálózatának nyomait kutatja!
Az ajtó fölé akasztott kolomp figyelmeztette a belépőre. Az ékszerész kivárta, hogy vendége hátul, a raktárban keresse - az idő, mely alatt rátalál, elárulja, barát-e vagy ellenség.
Két csadorba öltözött szolgáló jelent meg a raktárajtóban, egyikük még a szemét is elfátyolozta. A másik ingerülten rángatta el szája elől a kendőt.
-  Lehetetlen! - fakadt ki. - Nem találtunk egyet sem, de akár tucatnyian is lehetnek! - Igéző, fekete szemeiben a harag parazsa izzott.
Társnője nem szólt, csak az ékszerész arcát fürkészte a fátyol takarásából. Sejtette, mi megy végbe az idős ember lelkében.
Fél.
- Mi dolga itt a kráni légiók tersiusának? Mi dolguk a kráni légióknak? - A boltos hangjában kétségbeesés csendült, de újabb korty után erőt vett magán. - Hallottatok már Amhe-Ramunról?
Ascyra kimérten bólintott.
- Mindenki hallott róla. A testet öltött sivatagi isten, tőle retteg az egész dzsad-világ. Egy esztendeje megszületett a Manifesztáció, a bölcsek pusztító háborúkat jósoltak, az embernépek alkonyát, de nem történt semmi. Te hiszed, hogy létezik, ékszerész uram?
Az öreg révetegen meredt maga elé, arca az iszonyat fintorába rándult, majd kisimult. Kitérő választ adott:
-  Minden dzsad hisz benne. Ő hozza el a Világvégét. A Palotában azt suttogják, az emír ellene kért segítséget Krántól. - Kiürítette a csészét, elmerengett. - Szerintem tévednek, de az igazságot én sem tudom. A tanácskozás után okosabbak leszünk.
A két lány hallgatott - nem volt mit felelniük.
- Menjetek! - sürgetett az öreg. - Itt az idő jobb, ha egyikük sem lát benneteket. - Elhallgatott, mint aki töpreng, kimondjon-e egy gondolatot. - Ha bajom esnék... - kezdte vontatottan, de nem folytatta. Röpke pillanatokra megsűrűsödött a levegő a szobában, a jelenlévők csak nézték egymást, végül Ascyra felsóhajtott, mint egy palackból kieresztett dzsinn.
- Folytatjuk.
A szolgálónak öltözött pyarroni ügynökök elhagyták a boltot. A parányi, napsütötte téren befogadta őket a Bazár forgataga; körülzárta zsivajával, harsány, lökdösődő tömegével. A túloldalról mégis felfigyelt rájuk a vén gyümölcsárus. Mint napok óta minden alkalommal, vakító mosolyt villantott a szolgálókra.
Paravánokkal, szőnyegekkel fedett sikátor nyelte el őket. A rézművesek utcájában edények koccantak-kolompoltak, a besurranó napsugarak sárga és vörös fémen csusszantak tovább. Szelencék, poharak, tányérok, tálak, kancsók és vázák sorjáztak végtelen halmokban, tobzódva a formákban és díszítőelemekben. Az apró boltokban már nem jutott hely számukra, kifolytak az utcára, gúlákban, oszlopokban várták az önfeledten válogató vevőket. A mesteremberek sem remélhették, hogy valaha is elfogy mind. A dzsad kereskedelem íratlan szabályai szerint dolgoztak: "készíts három különbözőt, abból egyet eladhatsz ötnek az áráért!"
A bazár közepén jártak, a kétes hírű el Gahadban, ahol a tolvajklánok s ki tudja még, miféle alvilági szervezetek uralkodnak. Rosszhírű álomszerájok álltak itt, környékükön nem élőholtak, de jóformán már halott élők kóboroltak, tompán csillanó szemükben mákonyos révülettel. Itt árultak a hírhedt sobirai herbalisták és méregkeverők, itt bonyolították a rabszolga-piac legsötétebb ügyleteit is. Az el Gahadba csak az tette be a lábát, akinek dolga volt sikátorai között, vagy ide tartozott. A sötét tekintetek, fenyegető morgások hamar ráébresztették a betévedt idegent, Galradzsa ezúttal tévútra vezette. Ha időben kitalált, az eset csak rossz emlék maradt...
- Követnek! - közölte felélénkülve Vierre. Hosszú utat járt be a gorviki corgától a Pyarroni Titkosszolgálatig, népe számtalan  jellemvonását vetkőzte le ezidő alatt, de a harc, az izgalom továbbra is serkentőleg hatott rá.
A szemérmes kendő alatt szemérmetlenül elvigyorodott.
Egyszerű lélek volt, mint minden gorviki. Már ha egyszerűnek és nem éppen kifinomultnak nevezhető, aki nem emészti magát felesleges erkölcsi aggályokkal. Az elmúlt évtizedben alaposan kiismerte a pyarroniakat, gyakorta megmosolyogta igyekezetüket, amivel a nap minden órájában meghasonlanak önmagukkal és cselekedeteikkel. Beteges lelkiismeretük miatt képtelenek jóízűt nevetni anélkül, hogy közben néhány csepp könnyet ne hullatnának. Csoda, ha Ynev-szerte híresek mentális képességeikről? Nem könnyű felülkerekedni az efféle önemésztő asztrálon, és megmaradni épelméjűnek!
Vierre legalábbis így látta.
Ascyra szokott, hűvös közönyével vette tudomásul a hírt. Nem forgolódott, ment tovább, mintha mi sem történt volna - színjátéka még társnőjét is megtévesztette. Vierre meg is ismétli a figyelmeztetést, ha a pyarroni nem torpan meg egy kétes fűszereket kínáló kereskedés előtt, s nem fordul izgalomtól remegő hangon az árushoz:
- Szerelmi bájitalra lenne szükségem, becses mester! Vajon tudsz-e gyógyírt egy meghasadt szívre?
Vierre mosolyát jótékonyan rejtette a kendő: Ascyra és a meghasadt szív, hah!
Míg a fűszerész eltűnt kalyibája sötétjében, a két pyarroni ügynök egymásra nézett.
Hol?, csendült Ascyra szellemhangja a gorviki lány elméjében.
Magas, fehér ruhás férfi, három bolttal hátrébb.
A fátyol takarásában a jelzett irányba rebbentek a fakókék szemek.
Az árus remekmívű kristály fiolával tért vissza - az üvegcse sokszorta értékesebbnek látszott, mint a benne tárolt, smaragdzöld folyadék. Az ár hallatán Vierre kishíján nyakát szegte a gyanútlan füvésznek.
Alku közben a két szolgáló gyakorta pillantott egymásra.
Mióta követ?
A rézedényeknél láttam először...
Veszélyesnek látszik!
Elkapjam, testvérem?
A pyarroni bólintott.
Az árus félreértette, tartotta a markát. Ascyra kifizette -elrejtve az erszényét duzzasztó aranyakat. Mióta megérintette a fiolát, pontosan tudta, hogy az italnak nincs semmiféle mágikus hatása.
Visszaindultak, egyenest az ismeretlen felé. Vierre felajzottan válogatott kedvenc ütései között - megszédítette a bőség zavara. Követőjük véletlenül sem pillantott rájuk, a kereskedésben kínált fűszerkeverékeket tanulmányozta. Óvatlanul - eddigi ügyességére rácáfolva - hátat fordított a két szolgálónak.
A gorviki lányt cseppet sem zavarta a köröttük áramló tömeg: ütése nyomán a férfi a színes porok közé bukott. A dzsadok megütközve meredtek az öklét használó szolgálóra, azután - ráébredvén, hogy az el Gahadban járnak - gyorsan tovább siettek. Az árus kiáltásra nyíló száját az Ascyra tenyeréből felröppenő aranyrúpia némította el.
Vierre hátára fordította óriás termetű áldozatát; a színes porok ismeretlen vonásokat takartak. Már-már belenyugodott, hogy tolvajt, rablót, netán rabszolgavadászt fogtak, mikor pillantása az óriás alkarjára tévedt. A theub felgyűrődött ujja alól fekete tetoválás bukkant elő.
-  Fekete Skorpió! - nyögött fel, ezúttal hazája dallamos nyelvén. A fűszerárus rémülten meresztette szemét.
Mielőtt bárki feleszmélt volna, a gorviki lány kitépte tokjából az áldozat dzsambiáját, és a férfi torkára szorította.
- Átkozott gyilkos! - sziszegte azon a nyelven, mely kétségkívül a legalkalmasabbnak számított az efféle érzelmek árnyalására: mindkét szóra kéttucat rokonértelmű kifejezést
ismert. A következő mozdulattal el is metszi az orgyilkostestőr gégéjét, ha társnője nem ragadja meg a csuklóját.
- Ez nem megoldás! - emlékeztette fagyos nyugalommal. - A lelkedet ölöd meg, nem őt. Az ékszerész élete veszélyben forog.
Vierre úgy bámult rá, mint aki álomból riad - sötét, mákonyos lidércnyomásból -, aztán eljutott tudatáig a szavak értelme.
A rézedényeknél láttam először, saját szavai üres hordóként buktak emlékezete felszínére.
- Figyelik az ékszerészt!
Az azúrkék szemek riadtan rebbentek felé; a Déli Jégmezők is élénkebb színekben tobzódnak, mint most a pyarroni lány sápadt arca.
- A tanácskozás... - suttogta rémülten. - Ha igazat beszélsz, a tanácskozásról is tudnak!
Versenyt futottak az idővel. Az ifjú Raszib - mert ő volt a titokzatos követő - aléltan és megalázottan hevert a színes fűszerporok között... sorsa kegyelméből ezúttal sem holtan.
Egyetlen megrémített bámészkodó sem hagyta el oly sebesen az el Gahadot, mint a két pyarroni ügynök. Emberfeletti ügyességgel siklottak át a tömegben nyíló réseken; ha kordé, áru zárta el útjukat, átszökkentek felette. A rézművesek szűk utcájában szakadatlan csörömpölés és cikornyás átkok sora jelezte elhaladtukat.
Ascyra futott elöl, jócskán elhagyva a sokkal erősebb és ruganyosabb Vierrét. Hideg tűz lobogott a lelkében, nem harag és indulat táplálta, hanem könyörtelen céltudatosság. Rideg varázsfény, mely százszorta vakítóbb és tisztább a fáklyalángnál - kiolthatatlan, nem rezdül a szélben, s játszi könnyedséggel oszlatja szét a legmélyebb sötétséget is.
Számára a haza nem megmagyarázhatatlan érzelmet jelentett egy darab föld és az ott született emberek iránt. A haza eszme volt, a Pyarroni Eszme - egyformán honfitársának tekintett mindenkit, aki eszerint élt. Közéjük sorolta Vierrét, az ékszerészt, de a tanácskozáson résztvevő ismeretlen dzsadokat is.
A testvérei életéért és az eszméért futott.
De elkésett.
Az apró téren a kereskedők kitódultak boltjaikból, a társalgás izgalmában a nap hevéről is megfeledkeztek. Az ékszerész műhelyére mutogattak mindannyian.
A beszakadt ajtó, az áttört vályogfalak gondos tervezésre és pontos kivitelezésre vallottak. A nyomokból olvasva a pyarroni ügynök a rajtaütés minden mozzanatát tisztán látta maga előtt:
Két tucat katona; egyszerre, több irányból hatolnak be az épület három helyiségébe. Ahol kell, áttörik a vékony agyagfalakat is. Semmit nem bíznak a véletlenre, és senkinek nem adnak esélyt a menekülésre.
Pillantása a gyümölcsáruséval találkozott: a vén dzsad most nem mosolygott - a többi kereskedővel ellentétben tompa közöny ült vonásain. Szemében a világot szemlélő, de sosem bíráló emberek egyszerű bölcsessége lakozott.
Ascyra még remélt - vért nem látott -, így a gyümölcsárushoz fordult.
- Meghaltak mind - találta ki a vénember a ki nem mondott kérdést. Derékig eltakarták a kordén gúlába rakott gyümölcsök; portékája legszebb darabját nyújtotta a szolgáló felé: -Nem kell fizetned - dörmögte szomorkásan -, ajándék!
A pyarroni lány ösztönösen nyúlt a gyümölcsért.
Pillanatnyi késéssel figyelt fel az öreg alkarját borító tetoválásokra, köztük egy fekete skorpióra. Amint átvette a gyümölcsöt, az öreg megragadta kézfejét, maga felé rántotta, jobbja dzsambiát emelt a kordé takarásában. Ascyra a tőr felé kapott, ütése eltérítette a szúrást, de a penge felsértette bőrét. Az orgyilkos-testőr gyakorlottan kicsavarta a lány csuklóját, a dzsambia halálos döfésre lendült...
A lányt elöntötte a hűvös bizonyosság: ezúttal utoljára hibázott.
Az öreg mameluk kapitányt kordéjával együtt sodorta félre az eszeveszett lendülettel érkező test. A Nyugati Óceán vihartól korbácsolt hullámai zúdulnak így Gorvik szikláira, ilyen féktelenül és pusztítón. A kordé felborult, a gyümölcsök szétgurultak a téren, a Skorpió súlyos zuhanással hanyatlott a porba.
A kiterített férfi mellkasán - akárha háborgó lovat ülne meg - Vierre térdepelt. Ökle csonttörő dühvel sújtott az áldozat arcába, s a mameluk előtt elsötétült a világ.
A térbe torkolló sikátorok félhomályából álruhás Skorpiók rontottak rájuk. A csapda bezárult. A kereskedők riadt méltatlankodással kotródtak félre, a tér megzavart hangyabolyként kavargott, majd hirtelen kitisztult...
... s közepén, a napsugarak festette ötszögben a két pyarroni ügynök állt.
Vierre bosszúsan letépte a kendőt és az emámét - az álcának többé nincs jelentősége -, s kardjával felhasította a szűk, bokáig érő csadort. Ascyra ellenben csak remegett, akár a halálra hajszolt paripa, alabástrom bőre hamuszürkére vált. Fogcsikorgatva, görcsös ügyetlenséggel húzott kardot.
- Méreg! - hörögte keserves kínnal.
Szeme előtt forgott a világ, s vele forgott a gyomra is; gyermekkorából őrzött hasonló emléket az iszonytató émelygésről, mely a Lardoron, egy viharba került hajó mélyében tört rá.
Nem próbált a harcra összpontosítani, akaratának morzsáival a méreg ellen küzdött. Egy született pyarroni számára a mentális tompaság, a hús-vér testnek ez a méltánytalan lázadása elviselhetetlenebb állapot volt a halálnál is.
Vierre kétségbeesetten átkozódott - egymaga aligha bánik el a Skorpiókkal, a menekülés pedig, Ascyrát támogatván, gyors kudarcot sejtetett.
- Fuss, testvérem! - sziszegte. - Csak a futással törődj, én vedelek!
A legközelebbi sikátor irányába lépett. Ha sikerül áttörniük, ha sikerül betuszkolnia Ascyrát, mire a Skorpiók beérik őket, s ha elég hosszan képes egyedül feltartóztatni a követőket, akkor megmenekülhetnek.
Mennyi "ha "! - Nem szívesen játszott hazárdjátékot az életével.
Az orgyilkos-testőrök a vártnál ügyesebbnek bizonyultak. Vierre hiába terítette le az útjukban állót, hiába sikerült a sikátorba is bejutniuk, feltartóztatni egyetlen pillanatra sem tudta őket. Gyakorlottan mozogtak a Bazárban, s tapasztalatukból behozhatatlan előnyt kovácsoltak. Egyszerűen átszakították a kalyibák falát, törve-zúzva haladtak előre kereskedésről-kereskedésre, hogy két oldalról zsákmányuk mögé kerüljenek.
Vierre hátrálni kényszerült, cseppnyi előnyt sem sikerült kiverekednie a botladozó Ascyrának. Szitkozódó kereskedők, bámész vásárlók tömegén gázoltak át, nyomukban a Skorpiókkal. A gorviki lány kardjával csapkodva tartotta távol az üldözők előőrsét, akaratán kívül sok kívülállót is megsebesítve.
Egyetlen hely ötlött az eszébe, ahol biztonságra lelhetnek: az el Gahad. Ha van hely Madab el Sobirában, ahol a Fekete Skorpiók is meggondolják, kardot rántsanak-e, akkor az a klánok területe.
De addig hosszú még az út...
Ascyrát a hőség és az erőfeszítés dacára a hideg rázta, hátán és homlokán patakzott a verejték. Őrülettel határos akaraterő hajszolta előre, tudata egyetlen feladatra korlátozódott: menni, előre, mindenáron!
Egy darabon baj nélkül haladtak - Vierre néhány vágása ugyancsak sikeresnek bizonyult -, Ascyra némi előnyt is szerzett.
Tapasztalt Skorpiók egy csapata azonban az üldözés ravaszabb módját választotta. A párhuzamos sikátorokban törtek előre, durván félrelökdösve az útjukba kerülőket; ütéseik nyomán bordák törtek, büszkén ívelő dzsad orrok zúzattak be. Súlyos hibát vétett, aki aznap erre sétált.
Ascyrát váratlanul érte az ütés, sebzetten tántorodott tőle a falnak. Szája sarkából keskeny vérpatak gördült állára, s megviselt elméjére hamarost sötétség borult. A Skorpiók távolabb rúgták kardjait, még ekkor is csak óvatosan mertek közelíteni. De a lány már nem látta őket.
Vierre mit sem tudott társnője sorsáról, elkeseredetten vagdalkozott a nyomában csörtető dzsadokkal. A szomszédos kalyibák vályogfalai a legváratlanabb pillanatokban szakadtak be, törmeléket és orgyilkos-testőröket zúdítva a lányra. Nem számolta, hányat sebesített és hányat ölt meg közülük, de szemlátomást fogytak. Lelassított, bevárta utolsó üldözőit. Egyetlen célja volt:
Minél több időt lopni Ascyrának!
Recsegve dőlt ki mögötte a fal, két Skorpió ismét elébe vágott. Beérte őket, kezében suhogott a két kobrakard.
Bekerítették, de nem sok örömük lett benne.
Hamarosan az utolsó Skorpiók is földre hanyatlottak. Köröttük forgatag, ricsaj, felfordult kosarak és szerteguruló holmik. A rémült arcok között egy ismerős vigyor.
Az idős céhmester kilépett a tömegből, szétnyíló kaftánja alatt ezúttal Ascyra kardjai csillantak.
Az istenekre. !
-  Nem halott, csak fogoly - találta ki a dzsad Vierre gondolatát.
A sikátorban mindkét irányból visszafelé futottak a menekülők; a méltatlankodó kiáltások, a fájdalmas sikolyok mind közelebbről hallatszottak.
- Jöjj! - hívta a céhmester. - Most nem segíthetsz rajta.
A két irányból közeledő tömeg éppen mellettük találkozott; páni tolongás, izgatott kiabálás kélt. Az emberek közt feltűntek az első fekete theubos alakok.
- Jöjj! - sürgette egyre türelmetlenebbül a tolvajklán idős mestere. - Lesz még mód...
Zsúfolt vegyeskereskedésbe vonszolta a gorviki lányt. Valaki félretolt egy ládát - amint a meredek létrán lemásztak a pincébe, az ismeretlen kezek nyomban visszacsukták mögöttük a lejáratot. Vierre körül kavargott a világ, még nem ocsúdott dühéből; vakon követte a titokzatos férfit.
Fáklya lobbant.
Nem közönséges pincébe kerültek. A Bazár alatt jártak, hűvös, sötét folyosókon. A földet évszázados por borította, a 'kövekből rakott falak boltívben záródtak fölébük, alig
karnyújtásnyira. Vierre csak találgatni tudott, miféle hely lehet. A bazárosok immár raktárnak használták, de láthatólag nem annak épült. Talán feledésbe merült csatorna-hálózat volt, még inkább egy idők homályába veszett palota kazamata-rendszere.
- Hova viszel? - faggatta az idős tolvajt.
A férfi otthonos biztonsággal vezette a járatok kusza útvesztőjében. Keresztfolyosók, zárt ajtók mellett haladtak el; mindenütt az emberi élet nyomaiba ütköztek, de magukkal a földalatti világ lakóival nem találkoztak sehol.
- Biztos helyre - válaszolt nagy sokára a céhmester. - Bízz bennem, hisz' az adósod vagyok!
A fejvadászlány ösztönei nem jeleztek veszélyt, ezért úgy döntött, ha egyszer belevetette magát, tovább sodródik az árral. Sejtelme sem volt, mit tartogat számára a tolvaj, aki kaftánja alatt Ascyra kardjait őrzi. Csupán egy módon tudhatta meg - ha követi.
Hosszan haladtak a föld alatt, Vierre régen feladta már, hogy emlékezetébe vésse az utat. Amikor megérezte a rejtőző alakokat, megtorpant. Valahol elöl, a folyosó sötétjében vártak rájuk.
Ilyen ostobán belesétálni a csapdába!
- Ne aggódj, csak őrszemek! - Vezetője arcán futó mosoly derengett fel.
A sötétből két kölyökképű suhanc alakja bontakozott ki, a fáklyafény tucatnyi késen csillant. A tolvajok szélesen vigyorogtak a céhmesterre, s leplezetlen kíváncsisággal bámulták a gorviki lányt. Kétségtelenül furcsán festett hurihoz méltó szépségével, egy mesterlegény ruhájában.
Vierrét - maga sem értette, miért - végtelen nyugalom szállta meg.
Visszamosolygott.
A fáklya alacsony ajtónyílást világított meg előttük. Amint átbújtak rajta, a tér hirtelen kitágult - óriási, föld alatti csarnokba érkeztek. A keresztboltíveket kurta oszlopok tartották, a fény elveszett a sötétben, nem érte el a terem falait. A csarnok méreteiről csak lépteik visszhangja hozott hírt.
A távolban fáklya lobogott: az övékhez hasonló fénysziget az éj tengerén. Felé indultak, s haladtukban a sötétség megnyílt, majd ismét összezárult mögöttük, akár a hullámok.
A céhmester hallgatott, s szótlan maradt Vierre is. Megérezte a sötétben rejtőző embereket, ráirányuló, kíváncsi tekintetüket.
Különös élmény volt a föld alatti, sötét csarnokban baktatni magányosan, mégis számlálhatatlan pillantás kíséretében.
Az oszlopok közül végre kiléptek a fáklya mellé. A gorviki lány megdermedt a rémülettől, amikor megpillantotta a magányos karszéket a benne ülő, szürke kaftánba burkolózó alakkal.
A képzelete megtréfálta. Időbe telt, míg felfogta, nem élőholttal akadt dolga, mindössze egy vénségesen vén, ám mégiscsak élő emberrel. A pergamenszáraz bőrt idő mélyítette ráncok barázdálták, akár a múltból ittfeledett szobrok kövét. A vénség felvihogott a lány riadalma láttán, a színtelen ajkak mögött egyetlen fog sem lapult. Savókék szemeit hályog fátyolozta, de látását - hamar kiderült - nem homályosította el.
- Ah, gyönyörű hölgy, jer közelebb! - A hangok torzan, lihegve törtek elő szájából.
Száz esztendőnél is régebben született, s testét nem fiatalította meg mágia. Bőre fehéren vakított, akár egy kísértete, egykor szőke haja tej fehérré fakult már.
- Klánunk grófja ő - suttogta a céhmester, majd magyarázatként hozzáfűzte: - A vezérünk.
Ez hát a sobirai tolvajklán, vonta le a magától értetődő következtetést Vierre. De ki ez a külvilági vénség?
-  Feldúlt az arcod, ifjú hölgy - zihálta a vénember. Ősz szemöldöke kérdőn felemelkedett. - A magamfajta aggastyán örül, ha segíthet egy fiatal lányon.
A gorviki csak hallgatott.
Mi folyik itt? Oh, Ascyra, bár velem lennél!
- Hiányzik a társnőd?
Vierre forrón remélte, hogy a kísértet nem a gondolataiban olvas, legalábbis nem mágikus úton. Végtére is, egy tolvajklán mindenről tud, ami a területén történik...
A céhmester előrébb lépett, a klángróf elé helyezte Ascyra kardjait. A vénség szemöldöke még feljebb szökött - alatta egészen kisimult a megfeszülő bőr. Kétségtelenül felismerte a jellegzetes fegyvereket.
Mély lélegzete bizonyította, mennyire fárasztja a beszéd.
- Tudjuk, hova vitték a társnőd, ifjú hölgy. Ugye megengeded egy agg nőbolondnak, hogy lovagi szolgálatot tegyen?
A fejvadászlány egészen nekikeseredett, micsoda ostoba népség közé keveredett ebben a kétségbeejtő helyzetben, ám ekkor elméjében tisztán és érthetően felcsendültek a szellemnyelv szavai.
A Szürkecsuklyások szívesen állnak Pyarron rendelkezésére, mert tudják, jóindulatuk viszonzásra talál.
Vierre megdermedt a döbbenettől, de dicséretes gyorsasággal visszanyerte önuralmát.
Szellembeszéd, Szürkecsuklyások, Pyarron - ez itt politika! Ascyra, testvérem, miért vagy éppen most távol!
Sejtelme sem volt, mit kellene válaszolnia - az igazat megvallva, már az ajánlatot sem értette pontosan. Annyit mindenesetre kitalált, valamiféle alkuról van szó. Segítenek neki kiszabadítani Ascyrát, cserébe pedig - ő legalábbis így értelmezte - csak a jóindulatát kérik.
A Szürkecsuklyásokat a Délvidék legnépesebb tolvajszervezeteként emlegetik. Shadoni eredetű klán, központja mind a mai napig a Domvik-hit fővárosa, de rohamos gyorsasággal terjed az egész kontinensen. A Szürkecsuklyások más elveket vallanak, mint Ynev többi tolvaja; kizárólag gazdagoktól - nemesektől, bankároktól, nagypolgároktól -lopnak, rabolnak, zsarolnak, s a zsákmány túlnyomó részét szétosztják a szegények és rászorulók között. Ők maguk a fennmaradó különbözetből élnek, egyik napról a másikra, vidáman és gondtalanul. Népszerűségük meghaladja a legigazságosabb királyokét, csak a nagy vallásoké vetekszik
vele. Valójában a Szürkecsuklyások a szegénység isten nélküli egyházának mondhatók, tolvajaik pedig önjelölt papok, kiket híveik tisztelnek és szeretnek. Nem akad város, ahol ne találnának pártfogóra, rejtekhelyre, megbecsülésre.
Vierre gondosan megválogatta a barátait, ám nem feltétlenül a törvénykönyvek szava szerint ítélt...
- Úgy legyen - bökte ki határozottan, és rávigyorgott a fogatlan shadonira.

8.

Al Balada

A trónterem három csarnokában többszáz udvaronc és szolga nyüzsgött. Az aranytól csillogó, színes ruhás forgatag megnyílt a feketébe öltözött férfi előtt. A háta mögött összesúgtak az emberek, két szót emlegettek:
- El Dzsiah! A kráni!
A legbelső csarnokban különleges huri járta táncát; a könnyed selymek varázs-széltől lengtek-fodrozódtak, ki-bomlottak, akár a bimbózó virágok, áttetsző szirmuk színes bűvfényeket rejtett. A nő mozdulatai mágikus jeleket rajzoltak a légbe, lágyan hullámzó csuklója hipnotikus bűbájba vonta alakját.
Fekete hattyú.
A kráni az emelvény felé irányította lépteit, de a huri elébe libbent, körbetáncolta; teste nem érinthette az idegent, ám a selymek finoman végigsimították arcát.
A Messor megtorpant a Skorpiók kettős sorfala előtt. A szikár-vad arcokon tisztelet tükröződött, az öreg mameluk kapitány barátian bólintott felé. A trónus vánkosai közt az emír hevert; a hurit figyelte, szándékosan nem vett tudomást az érkezőről.
A leány kisvártatva befejezte táncát. Térdre bukott az uralkodó előtt, homloka a földet érintette. Az emír csak ekkor fordult a várakozó férfi felé.
- Mondd, Messor, mit akarsz? - Hangja betöltötte a zsivajgó csarnokot. A csend gyűrűkben terjedt tova az udvaroncok között, hamarost mindhárom nagy csarnok elnémult.
- Bevégeztem a feladatom, fényestekintetű emír - felelte a kráni fejvadász bosszantóan halk hangon. A távoli sarkokban moraj támadt, az udvaroncok egymást faggatták, mit mondott az idegen.
A diplomácia játékaiban ugyancsak gyakorlott uralkodó már ennyiből is felismerte, a Messor ezúttal felvette a kesztyűt. Válaszul leplezetlen ellenszenvvel köpte felé a szavakat:
- Ne nekem mondd, eriggy, üzend meg a gazdádnak! - A veszedelmes ragadozót ingerelni a bátrak erénye, mondja a dzsad gladiátor-bölcselet.
Az udvaroncok soraiból fojtott nevetés hangzott, a huri szomorúan sütötte le szemét. A Messor nem látszott dühösnek, mi több, szája szegletében apró mosoly derengett fel.
-  Nem szükséges, fényestekintetű. A Tersius pontosan ismeri képességeimet. Holnap lejár a számomra kiszabott határidő, a Nagyúr holnap útnak indul. - Értetlenségük láttán mosolya gúnyos árnyékkal nehezült. - Jöttem, hogy figyelmeztesselek, bölcs uralkodó, a Nagyúr délben érkezik palotád Keleti Udvarára. Ha nem oldod fel a szárny mágikus védelmét, a Tersius varázslója fogja szétzúzni azt.
Fagyos csendben, ellenséges tekintetek kereszttüzében állt
- sobirai küldetése során immár sokadszor. Az emír dicséretes kevélységgel uralkodott arcvonásain, ám szeme s igyekezete, mellyel másra terelte a szót, elárulta döbbenetét.
- Skorpióim jelentése szerint elfogtál két pyarroni kémet.
-  Előrehajolt a selyempárnák között, ujja vádlón meredt a kránira. - Egyikük az udvari ékszerészem! Ugye tudod, hogy alaptalan vádakkal magadra vonhatod el Sobira emírjének haragját?
A nyílt fenyegetést, akár a hegyek gyűrűjébe szorult ég-zengést, hosszan tartó moraj kísérte. A kráni szabados haragos tekintete villámként lobbant.
-  Quandod sauvitas! - recsegte bűvhangon. (Nézz a szemembe!)
A Messor messzehangzón felkacagott - a mágikus támadás azon minutumban felriasztotta a lelkében szendergő kráni kígyót. A nyelvet, melyen maga is szólt, kettőjükön - s egy rejtőző harmadikon - kívül senki nem értette.
-  Soridas raquorad! - (Hatalmad játékszerem), sziszegte, majd jötte óta először felemelte hangját: - Quon salvad Maradus, morted quadorr! - (Ne kezdj a Birodalommal, mert sírba taszíttatsz!) - Raguas Marada. - (A Birodalom követe vagyok. )
-  Quandod sauvitas! - követelte a hitehagyott varázsló. Akarata fekete áradatként hömpölygött a Messor felé. Az udvaroncok, bár egyetlen szót sem értettek, érezték a szavakban vibráló feszültséget; dermedt csendben lesték a folytatást. Maga az emír is hallgatott, az őszinte kíváncsiság elővillant a gyakorlott színész maszkja mögül.
A fejvadász lelkét körbefolyta a másik tudatából kiáramló szennyes áradat, szelleme lelassult a Mentál Sík megsűrűsödött közegében.
-  Quora savitar ague magorr. - (Csak az ostoba tekint a varázstudók szemébe), suttogta. - Quon salvad Maradus!
A mentális nyomás erősödött, a Messor belátta, csak erőszakkal szabadulhat. Leszegte fejét, fenyegető lépést tett a trón felé. A testőrök sorfala összezárult, holott a legeltökéltebb Skorpiók is sejtették, ha el Dzsiah elindul, átgázol közöttük.
Ismét csapdába csalták. Miként korábban a kardművészek ellen, ismét rákényszerítették, hogy szerepéből kilépve különleges tudását csillogtassa. De míg az előző alkalommal tisztán látta az okokat, most nem értette, miért teszik.
Ekkor a Mentál Sík anyagtalan világában könnyed kéz nyúlt felé simogatón, szelíd érintése nyomán semmivé foszlott a fekete áradat. Szellemnyelven énekszó csendült, savként marva régi, elrozsdált emlékké a haragot és a feszültséget.
A kráni szabados visszahúzódott a trón védelmébe, elméje kétségbeesetten igyekezett újjáépíteni a lelkéből kimart gyűlöletet. Tekintete hasztalan kereste a közbelépő harmadikat. Pillanatnyi zavara rést nyitott mentális védelmén, a Messor embertől idegen, ősi gonoszságot pillantott meg odabenn. Azután a falak újra felépültek.
- Ha fény derül rá, hogy udvaroncom ártatlan, bajba kerülsz, Messor! - ismételte fenyegetését az emír.
A birodalmi fejvadász közönyös maradt, szoborarca nem rezdült.
- Bűnösségük kérdésében a Tersius dönt, addig fogságban maradnak. - El Sobira emírje aligha szokott az efféle hangnemhez, ám ha a Nagyúr megérkezik, lesz alkalma megszokni.
Az uralkodó elsápadt, de úrrá lett vonásain. Nem érdemes ujjat húzni Kránnal!, emlékeztette önmagát. Még nem! Beleegyezőn legyintett, mint akit már untat a kérdés.
- Ám legyen.
A fejvadász búcsúzott, sarkon fordult; elhaladtában futó mosolyt villantott a huri felé.

Az Al Balada romos épülete a Bazár és a Szegénynegyed határán állt, elvadult kerttel, omladozó vályogkerítéssel övezve. Az egykor jóhírű kolostort fénykorában a vallási élet központjaként tisztelték, falai közt Ibara-szerte elismert próféták, teológusok munkálkodtak. Kertjében, az árnyas fák alatt, a kristálytiszta vízzel telt medencék mellett padok várták az elmélkedőket, ligeteiben zamatos, egzotikus gyümölcsök kínáltak felüdülést.
Egy napon - így beszélik - Galradzsa megharagudott a szent életű emberekre, s az al Baladát elöntötte a talajvíz. Víz alá kerültek a pincék, az alsótemplom, mocskos lé hömpölygött a medencékben, s a kertek földje sárrá ázott fel. Az épületek megrogytak, a falakat penész finom pora vonta be,
a túlérett gyümölcsök tompa loccsanással hullottak a sárba. Az al Balada az év végére elnéptelenedett.
Azóta elvadultak a kertek, a mesterséges ösvények kőlapjai közt gaz ütötte fel a fejét, a medencék fenekére ujjnyi iszap ülepedett. A talajvíz szintje lejjebb süllyedt ugyan, de kérgesre száradt, repedezett sarat hagyott maga után, és sárga pocsolyákba gyűlt a mélyen fekvő helyiségek padlóján.
A homoksárga fal tetején fakó emáme tűnt fel, s rövidesen felbukkant a hozzátartozó fej is; a maszatos kölyökarcban élénken csillogtak a nagy, fekete szemek. A suhanc macskaügyességgel kúszott fel a vályogfal tetejére, alapos tolvajtekintettel felmérte a terepet, majd a rózsabokrok felett átszökkenve az utacskára huppant. Alig ért földet, nesztelenül eltűnt a nyúlánk alkonyi árnyak között.
A jelenés nem tartott tovább néhány kurta pillanatnál -mintha valóban csak egy macska ugrott volna a kertbe.
Az őrszem a távolabbi terasz irányából közeledett, figyelmét lekötötte az apró kavicsok kopogása - amiket a kölyök társa hajigált a fegyveres háta mögé. A klastrom mögötti ösvényen éppoly unalmas volt járőrözni, akár a többi útvonalon: balról az épület sivár hátsó fala, jobbról a kertfal és elvadult rózsabokrok. Az ebédlő tetejéről az egész útvonalat előre be lehetett látni, egészen a sáros vízzel telt medencéig. Végigjárni már a legkevésbé sem volt érdemes.
Ám egy Fekete Skorpió nem kérdőjelezi meg a parancsot.
Alig tett meg néhány lépést, amikor halk füttyszó nyomán megelevenedett a kihaltnak látszó táj. A bokrokból két kölyökképű tolvaj pattant elé, a falon is hasonló alakok ugráltak át. Mire a Skorpió jatagánt rántott volna, féltucat hajítókés járta át a testét. Görcsben remegve hanyatlott a tüskés bokrok közé.
Újabb füttyszó hallatszott.
A fal felett ifjúi könnyedséggel szökkent át a korosodó céhmester, nyomában a ragadozómozgású külhoni nővel. A suhancok visszavették késeiket, majd fürgén szétrajzottak a cserjék között. A klastrom hátsó fala mellett magára maradt a két utolsó jövevény.
Vierre arcán elégedett mosoly ragyogott fel: megérezte Ascyra közelségét. A kifinomult mentális összehangoltság nem az együtt töltött esztendők, hanem a pyarroni mentalisták műve volt.
A terasz felé indultak tovább. Az előttük lopózó suhancokat egyszer sem pillantották meg, holott az egyik csapat valahol előttük járt.
Az ebédlőt félig földbe mélyítve építették - odabent szennyes víz hömpölygött, elborítva az ajtókat és ablakokat, a tetőt dzsad szokás szerint terasznak képezték ki.
A kertfalnak támaszkodó lépcsőn könnyedén feljutottak a behatolók, a mellvéd mindvégig eltakarta őket az Al Balada belsőbb területei elől.
A hosszú terasz afféle átjáró volt, a templom hatalmas tömbjéig nyúlt, és összeköttetésben állt más épületek teraszaival is. Vízszint alatti folyosók vezettek az alagsori helyiségekhez, jelenleg inkább afféle várárok szerepét töltötték be. A környező épületeket csak pallókból ácsolt hidakon lehetett megközelíteni vagy az al Balada magasabban fekvő szintjei felől.
- A templomhoz! - suttogta Vierre.
Mélyre hajolva futottak a mellvéd takarásában. Megpillantották a tolvajok előőrsét, a suhancok a mellvéd mögött gubbasztottak, néma kézjelekkel hevesen vitázva. Egyikük hátrakapta a fejét, fürge kézmozdulatokkal tájékoztatta a tolvajmestert.
- Őr áll a templom bejáratánál - fordított az idős dzsad. Vierre bármennyire erőltette a szemét, senkit nem látott a
kapualj sötétjében, holott a suhancok nem sokkal lapultak közelebb a templomhoz. A tolvajkölykök már eddig is sok meglepetést okoztak neki csendes, fürge mozgásukkal és késhajító tudományukkal - ezúttal éles szemüknek is csodálattal adózott.
Egyikük az ajtó felé kúszott a mellvéd keskeny árnyékában - még Vierre is alig látta merre jár, jóllehet ő tudta, hol keresse. A fiú végtelen lassúsággal mozgott, ruhájának egyetlen szeglete sem villant ki a napfényre. Mindannyian
lélegzetvisszafojtva lesték: egyetlen dobásra lesz lehetősége, mielőtt az őrszem fellármázza az al Baladát. Ki tudja, hány Skorpióval kell szembeszállniuk, ha a fickónak csak egy kurta kiáltásra is jut ideje.
De nem jutott.
A templomkapu előtt életre keltek az árnyékok, felszökkenő emberalakot, hajításra lendülő kart formáltak - csak a megcsillanó kést érte a napfény. A sötétből fojtott hörgés hallatszott, fuldokló Skorpió támolygott elő, s zuhant a teraszra. Ha próbált is kiáltani, a méreg torkára forrasztotta a szót.
A tolvajok támadásba lendültek: félrevonszolták a holttestet, pókként kúsztak fel a templom falán az ablakokig.
- Nagy terem, egy őr, két fogoly - tolmácsolta a kézjeleket a tolvajmester.
Két fogoly?, lepődött meg a gorviki lány, de végig sem gondolta, az idős dzsad máris folytatta:
- Az egyik fogoly súlyosan sebesült. Ascyra!?
- Vissza, én megyek be! - határozott hirtelen. Elöntötte a parttalan gorviki düh. Mire a templomajtóhoz
ért, kezében tartotta mindkét kardját - maga sem emlékezett, mikor vette elő őket. Az acél hűvös csillogása a haragját is lehűtötte, fagyos tekintettel lépett az épületbe. Ám előtte még - hogy megbizonyosodjék, valóban legyűrte-e a hátráltató indulatokat - apró kavicsot hajított a levegőbe.
Berúgta az ajtót.
Egy falmenti lócán verejtékező homlokú, bágyadt őr kuporgott; érdektelenségtől álmos tekintetét az ajtóra emelte. Vierre két kardja egyszerre sújtott le, az ikervágás szinte szétrobbantotta a Skorpió mellkasát.
A homokszín falra a Halál festett rubinvörös mintázatot.
A gorviki lány csak ekkor nézett körbe.
Valóságos pokol tombolt odabenn: száraz, izzó levegő, átforrósodott falak. A tető helyén betűző napsugarak reggeltől alkonyaiig hevítették a köveket, s azok kályhaként ontották a meleget.
A két gúzsba kötözött fogoly döbbenten meredt rá; a felhajított kő halkan koppanva ekkor hullott csak a terem padlójára.
A gorviki lány először csupán Ascyrát ismerte fel. Lenyeste csuklójáról és bokájáról a köteleket, óvatosan leoldozta a száját elnémító kendőt.
- Gyorsabb voltál, mint a kő - dicsérte a pyarroni elgyötörten.
Vierre nem is próbálta palástolni az arcára kiülő érzelmeket, hangja szeretettel telt meg.
- Hát megtanítottam neked a köves próbát?
Ascyra kinyújtóztatta elgémberedett tagjait; megkötözve nem látszott többnek megszeppent leánynál, ám lassan a régi, veszedelmes ragadozó lett megint.
- Mindent megtanítottál, testvérem. Mindent, amit tudsz... de te jobban csinálod.
A gorviki kiszabadította a másik foglyot is. Az idős dzsad arcát kérgesre száradt vér és zúzódások borították, felismerhetetlenségig eltorzítva vonásait. Fogva tartói nem bántak vele kímélettel súlyos sebei miatt, éppoly durván és szorosan kötözték meg, mint a lányt. Vierre akkor ismerte fel, amint eltávolította a száját elfedő kendőt.
- Ékszerész uram!
Az öreg kém fátyolos tekintetébe értelem költözött, torkából fájdalmas hörgés szakadt fel. Mellkasán, a feltépett theub alatt átvérzett kötés sötétlett. Rozsdabarna volt, akár a sírhanton száradó rózsacsokor, ám az apró mozdulatra friss bimbók fakadtak rajta, lassan kitárva terjeszkedő, vörös szirmaikat.
A sebesült balján Ascyra is letérdelt, a kendővel gyöngéden felitatta az öreg homlokán gyöngyöző verejtékcseppeket.
-  A tanácskozás... - nyögte a vén dzsad. - Meghaltak! -Rekedten köhögött; Ascyra letörölte szája sarkából a kicsorduló vért.
- Ne beszélj most, minden szó egy lépés a halál felé! Az öreg nem hallgatott rá.
- A Tersius holnap érkezik... tegyetek valamit! - Szemébe könnyeket csalt a fájdalom és a szomorúság. Az átázott kötés élénkpirosan csillogott a mellén, de ő folytatta, tudomást sem véve a közeledő halálról. - Az emír alkut kötött Kránnal... hadjárat el Hamed ellen. Én el Hamedben születtem... a hazám elveszett!
Az ajtó nyikordulására Vierre átugrott a térdeplő Ascyra felett, vállán átfordulva a bejárat előtt térdepelt fel. Kardjai a belépő férfi torkának meredtek.
Az ajtónyílásban a tolvajmester állt.
- Sietnünk kell - bökte ki, miután dicséretes gyorsasággal úrrá lett rémületén.
A két lány riadtan pillantott össze.
-  Sokszorozd meg az erőd, ékszerész uram! - Ascyra hangja könyörgőn csendült. - Magunkkal viszünk.
Köhögésbe fúló, rekedt nevetés volt a válasz - a falak közt visszhangozva, kísértetcsapat kacagásának tetszett.
-  Velem nem juttok ki - recsegte. - Inkább hallgassatok végig, azután hagyjatok itt!
A tolvajmester türelmetlennek látszott; a kézmozdulata nyomán szétcsúszó kaftán alatt megvillantak a hevederbe tűzött hajítókések. Pillantása a halott őrre villant, majd vissza Vierrére.
- Mozgolódást láttunk a kertben... - mondta. - Az órában pereg a homok. Siessetek! - Azzal kihátrált, s halkan behúzta maga mögött az ajtót.
A gorviki lány visszatelepedett a földre, az ékszerész mellé; a fejvadászkardok abbit-acélja a kőpadlón csendült. Ez eszébe juttatta Ascyra kardjait.
Ekkor az öreg beszélni kezdett:
-  El Hamed az amund háborúra készül... - hörgésbe fúló szavai vért hordtak fel tüdejéből, akár egy rubinbánya szorgos csillesora. Elhadart szavakkal futott a halál felé. - A dzsad nép beszüntette az ősi ellenségeskedést; el Hamed déli határait évszázadok óta először senki nem őrzi. - Előre megfogalmazott mondatok voltak, olyan ember szájából, aki tudja, minél kevesebbet beszél, annál többet mondhat. -
Midőn megérkeznek Krán légiói, mindenki elhiszi, hogy szövetségesük védelmében jöttek. Hiszen a Fű... - szavait elnyelte a köhögés. - Ha a Tersius megjön, el Hamed elveszett!
A templomban megült a rekkenő hőség, holott a nap már lebukott a távoli dűnék mögé. A homály megsűrűsödött; Ascyra tekintete is mindinkább elsötétült.
- Mit tehetünk? - hajolt közelebb, hogy meghallja a suttogássá halkuló szavakat.
Az öreg már mindent végiggondolt, készen állt a válasszal.
- Öljétek meg a fejvadászt! Halálával a Tersius elhalasztja az utazást, és mi időt nyerünk.
Vierre tekintete fellobbant.
- Hol keressük, ékszerész uram?
- A Palotán kívül. A Fekete Skorpiókat tanítja... ott keressétek, ahol sok a Skorpió! Kémeim két helyről beszéltek... az al Balada és az el Hiada.
- Az al Balada? - hőkölt hátra a gorviki lány. A sebesült felett Ascyrára pillantott. - Ez az al Balada! - nyögte, és sietve átadta társnőjének kardjait.

9.

A múlt árnyéka

A lány hiánya fenyegető szörnyetegként tornyosult fölé az Asztrálvilágban, láncát tépő, követelőző fenevadként, mely még őt is képes elemészteni. Nem gondolta volna, hogy ily erősen hiányzik majd neki. Ha a mesterek útmutatása szerint él, soha nem jutnak lelkében ilyen jelentős szerephez az érzelmek.
De Gorvik lenyomata...
Miként lehetséges, hogy egy kráni kígyó és egy gorviki fenevad nászából olyan lélek szülessék, amilyen az övé? Vágyakozó és fegyelmezett, ám egészen más erkölcsöket követő, mint bármelyik a kettő közül. Miként keveredhetnek a jellemvonások oly módon, hogy mindkettővel ellentétes jellemet hozzanak létre? Éppúgy a születés misztériuma ez, akár az anyagi porhüvely világrajötte.
Ismét a lány felé sodródtak gondolatai.
Egy közönséges nő nem gyakorolt volna rá ekkora hatást - de Jadis mortel volt, s mint ilyen, csodálatba ejtő, vibráló asztrál-lény. Sötét, komor máglyaként lobogott az Asztrálvilágban; a hétköznapi értelemben vett gonoszság oly feneketlen mélységgel sötétlett lelkében, mely egyes filozófusok szerint már a jósággal határos. A férfi gyakorta töprengett, vajon Jadisnak mi okoz önfeledtebb gyönyört: vágyaik beteljesülése vagy a gyilkolás. Hiszen mortel volt... Csak a hozzá hasonlók tudják, miféle kultikus kapcsolatban
állt Ranagollal, aki az ő kezéből szent áldozatként fogadta a halottakat, s misztikus képességekkel jutalmazta értük. Mondják, a mortel számára nem létezik nagyobb kéj a lélek és a test elszakadásakor felszabaduló energiák befogadásánál, a másik ember életerejének elrablásánál. A mortelek nem ismerték a kegyelmet... ám senki nem osztotta oly kíméletes hirtelenséggel, oly villanó gyorsasággal a halált, mint ők.
Jadis tüzes volt és energikus, szívós, fáradhatatlan, kirobbanó kedélyű - hiszen százak, ezrek életereje vibrált benne. És sok mortellel ellentétben, szüntelenül ontotta, sugározta környezete felé ezt az összegyűjtött életkedvet, felajzva, megbizsergetve mindenkit. Kisugárzása a szeretkezés mámorában érte el tetőpontját, elhalványítva a legképzettebb ágyasok, a legáthevültebb szeretők tudományát is...
Az őrjelek mentális ciripeléssel figyelmeztették a kráni fejvadászt a behatolókra; nyomban kiszakadt a meditáció valótlan valóságából. Apró szobájának meghitt hangulata ölelte körül, az elsötétített ablakok félhomályában gyertyalángok lobogtak. Talpra szökkent a meditációs-pózból; első hosszú ugrása végén magához vette a sequorokat, a másodikkal az ajtónál termett.
A templomban elhelyezett érzékelők jeleztek; az ujjhegynyi varázsjeleket oly aprólékos gonddal karcolta az ajtófélfába, hogy gyakorlatilag lehetetlen legyen felfedezni őket.
A kerten átvágva, hátulról közeledett a templom épületéhez. Messze volt még az őrségváltás ideje, márpedig a Skorpiók parancsot kaptak, hogy addig nem nyithatják ki az ajtót. A jelzés csak idegen behatolóktól származhatott.
Azonosította az ellenség őrszemeit a teraszon - maga is ott állított volna őrséget. Átugrott egy szoborcsoport között, néhány pad felett; ügyelt rá, hogy a teraszról ne vegyék észre. Kránban mágikus csapdákkal, nememberi fajzatokkal őrzött kastélyokba jutott be észrevétlenül, néhány dzsad suhanc nem jelentett számára akadályt.
Átvetődött a szennyes talajvízzel teli árok felett, a templom falához tapadt. Mozgása nem a ragadozók mozgása volt,
sokkal inkább a démonoké vagy valamiféle félmágikus teremtményé - mintha nem is izmok mozgatnák, hanem a testében áramló, gördülő higany.
A másik pyarroni lány!
Alaktalan árnyként siklott a fal mellett; a titokzatos bűvmozgás eltorzította körvonalait, egybemosta alakját a fallal és a bokrokkal. A hosszú, alkonyi árnyékok megkönnyítették dolgát.
Lágy érintés volt csupán a test megfelelő pontján, mellyel elnémította az útjába akadó suhancot; látszólag egy légy agyonnyomásához elegendő erő sem lakozott benne, a kölyök mégis rongybabaként rogyott össze. A kráni csendesen behúzta egy bokor alá - órákig fog szundítani az aprólevelű avaron. Hajítókéseket és álkulcsokat lelt nála.
Tolvajok segítik.
A fölémeredő vályogfal alig kínált kapaszkodót, s itt az ablakok is jóval magasabban nyíltak, mint ahol a betolakodók próbálkoztak. A zsákmányolt késeket feszítette a keskeny repedésekbe, ezeken kapaszkodott fel, míg a széles párkányon meg nem vethette a lábát.
A pyarroni ügynök eljött a társáért...
Ha valaki, a kráni férfi tudta, milyen érzés magányosan tevékenykedni egy ellenséges városban. Két urat szolgálni: a küldetést és az örökös szorongást. A hozzá hasonlók sosem a haláltól félnek, hanem a kudarctól.
Cseppet sem különös, hogy hazájától távol, magára hagyottan, éppen az ellenség az, akivel közös a sorsa. Az első bevetésén talán még meglepődött, hogy nem érez gyűlöletet ellenfelei iránt. Ma már tudta, ez szükségszerű: a távolba vezényelt ügynök csak az ellenség ügynökei közt lelhet magához hasonlóra. Az ácsok ácsokkal, a vargák vargákkal barátkoznak. Az ügynökök megölik egymást...
Csendesen lapult a párkányon, óvatosan rést nyitott az ablak zsaluján.
A templomból átalakított gyakorlóteremben két nő térdelt a sebesült, öreg dzsad felett. Az idős pyarroni kém a halál mezsgyéjén járt már, átdöfött tüdejéből bugyogva törtek fel
a vérízű szavak. A kráni férfi rövid mentális gyakorlattal megsokszorozta hallása élességét, hogy eljusson füléig az erőtlen hang.
- Öljétek meg a fejvadászt! Halálával a Tersius elhalasztja az utazást, és mi időt nyerünk.
Nem is rossz egy dzsadtól...
A Tersius tanácsnokai valóban gondolkodóba esnének, újabb ügynököket küldenének előre az eset kivizsgálására. A Tersius értékes kincs, a Birodalom vagyontárgya. Hiába vakmerő harcos, a csatamező legyőzhetetlen hőse, ezrek és ezrek példaképe, a politika kegyetlenebb hadszíntér, mint a csatamező. A Birodalmi Légiók Tersiusa nem eshet áldozatul orgyilkosok tőrének, dzsad herbalisták alattomos mérgeinek - halálával tízezrek vesztenék el hitüket és bátorságukat. A légiósok számára élő legenda ő, aki nem testőrök vigyázta, távoli dombokról vezeti a rohamot, hanem ott robog ellenállhatatlan szélvészként a legelső sorok előtt. A katonák istenítik, követik a halálba is - a Birodalom jól tudja, melyik emberét miként irányítsa.
Más kérdés, hogy a hősök általában ostobák, a Birodalom pedig átkozottul ravasz. A döntéseket hadvezérek, varázslók hozzák, a Tersius elmaradhatatlan tanácsadói - a hős csak a szócső, melyen át a katonák tömegeihez szólnak Drótokon rángatott báb, akit agyafúrt eszközökkel kényszerítenek feltétlen együttműködésre.
Krán a hűvösen ragyogó intellektus hazája.
A fejvadász kedvtelő mosollyal figyelte odalenn a gorviki származású nőt.
A gyönyörű arcon indulat lángolt, a fekete szemek haragosan lobbantak.
- Hol keressük, ékszerész uram?
-  Jadis - suttogta a Messor merengőn; figyelmét nem kerülte el az önkéntelen mozdulat, mellyel a lány a kardja után kapott. Gorviki stílusú kobrakardok feküdtek mellette a kövön; a kráni jól ismerte a veszedelmes fegyvereket.
- A Palotán kívül! - köhögte az öreg dzsad, szemlátomást egyre erőtlenebbül. A kráni fejvadász most értette meg,
mekkora veszteséget okoz Pyarronnak a férfi halálával. Az öreg ravasz volt és tapasztalt, legalább olyan ügyes, mint Krán kémjei. Véres ajakkal, a közeli Halál leheletétől párás szemekkel szólt:
- A Fekete Skorpiókat tanítja... ott keressétek, ahol sok a Skorpió! Kémeim két helyről beszéltek... az al Balada és az el Hiada.
A két nő csodálattal töltötte el a Messort. Két ugrásra kész, veszedelmes nagyvad: fekete párduc és havasi leopárd.
- Az al Balada? - A gorviki nő felkapta fejéi. - Ez az al Balada!
S két fejvadászkardot nyújtott át a szőkének.

- Meghalt - sóhajtott Ascyra.
Ujjai már nem keresték az érverést az ékszerész csuklóján. Ismét felitatta az öreg szája szegletéből kicsordult vért, hátrasimította a zilált, hullámos tincseket, s könnyed simítással lezárta a szemét. Ráterítette a köpenyét.
Hűvös maradt, mint mindig.
A gorviki lány a tenyerébe temette arcát, néhány pillanatig ott nyugtatta, majd a pyarronira emelte tekintetét. Ascyra jól ismerte már a mélyén lobogó tehetetlen dühöt.
- Mit tegyünk, testvérem? Te parancsolsz, mondd meg hát, mit tegyek?! - Vierre szemében felcsapott a tűz; villámgyorsan megpördült, s mielőtt Ascyra megakadályozhatta volna, fordulásból lecsapta a halott Skorpió fejét. Az abbitacél mélyen belevágott a fal mellé támasztott padba, a fej koppanva gurult a padlón.
-  Vierre! Fékezd magad! - A pyarroni hangjában fagy sziszegett, de nem hűthette le társa egyre magasabbra csapó indulatait.
-  Mondd! Mit tegyek?! Gyerünk! - követelte a gorviki lány; szemében mindegyre lángolt a már-már hisztérikus tűz. - Magunkra maradtunk, nézz körül! Nincsenek barátaink, nincsenek kapcsolataink... nem ismerünk senkit. Tudod mit
jelent ez? Vereséget! - Ökle alatt nagyot reccsent a pad. -Mondd, mit tegyek, és én megteszem! Csak mondd már! Mondj bármit, az istenekre!
Ekkor történt, hogy fülsértő recsegéssel beszakadt felettük az ablak, s a száraz, poros nádtörmelék között fekete árny huppant a terem padlójára. Hosszan zuhant, mégsem gurult tova földet éréskor, csak guggolva tompította az esést. Ujjai puhán érintették a követ.
A két lánynak akadt már dolga kifejlett farkasemberrel, az ugrott ilyen elképzelhetetlen ruganyosággal.
Az árny felemelkedett; lassan, méltóságteljesen, de mozdulataiban ott vibrált a visszafojtott, kitörni kész erő. Mégsem árny volt - eleven, hús és vér ember; sötét haja a vállára omlott, szeme viharkéken ragyogott. A bő, fekete ruhák öltöztették csak földöntúli külsőbe, könnyű anyaguk légiesen lebbent minden mozdulatnál.
A férfi most nem mozdult. Várt.
Ascyra ekkor eszmélt: fegyvereit a földön hagyta, karnyújtásnál távolabb. Lassan, mintha sebzett oroszlánnal állna szemben, a kardok felé mozdult, habár tudta, az idegen úgyis megakadályozza.
Tévedett.
A markolatok súlyosan, megnyugtatón simultak a tenyerébe.
Vierrét szempillantás alatt észhez térítette az idegen megjelenése. A bosszankodással azonban már elkésett: a lócába mélyesztve feledte egyik kardját.
A férfi csak állt némán, ugrásra készen.
A két lány összepillantott, villanásnyi időre sem tévesztve szem elől ellenfelüket.
A kráni... ?, kérdezte szellemszóval a gorviki.
Apró bólintást kapott válaszul.
Akkor mire várunk?, vont vállat Vierre, s a férfi felé lendült.
Ascyra is megpördítette kardjait - a pengék az alkarjára feküdtek -, leheletnyi lemaradással követte társnőjét.
A Messor különös mozdulattal tért ki az első lány útjából. Derékból hajolt hátra - homloka majdhogynem a földet érintette -, talpa el sem emelkedett a talajról. A vágás elsüvített felette - ha hagyományos kitéréssel próbálkozik, pontosan a torkán találta volna. Eztán felegyenesedett, miként a meghajlított nádszál. Mozdult...
Ascyrát meglepte a szokatlan támadás; az ütés a kézfején érte, az idegcsomóból kisugárzó zsibbadás folyékony tűz-ként terjedt szét ujjaiban, mígnem a kard kihullott ernyedt markából. De nem adta fel, hiszen csak az egyik fegyverétől fosztották meg. Szúrt. A test takarásában tartott fegyverrel való támadást is Vierrétől tanulta.
A gorviki lány ekkor pördült hátra, szája szegletében bosszús mosoly lobbant, kardhegye a férfi szívének meredt.
A Messor ezúttal csak aprót fordított csuklóján. Fémes pendülés hallatszott, a lendület kitépte Ascyra kezéből az eltérített fegyvert. A lány megbabonázottan meredt üres tenyerébe. A kráni eltűnt látóteréből - mélyen az alatt, egészen a földre hajolva támadott. A fejvadászlány a rémülettől félig dermedten meg sem érezte a bokájára kulcsolódó ujjakat; épphogy lepillantott, amikor lába kilendült alóla. Alig jutott ideje tompítani a zuhanást - félelemtől dúltan, térdét és könyökét összezúzva gördült a falhoz. Egyetlen vágy lüktetett benne: mihamarabb távol kerülni a kráni démontól.
Mert efféle harcmodort csak démon űzhet.
Vierre dermedten figyelte a jelenetet. Társnőjénél jóval többet tudott a kráni harcművészetekről, hiszen Gorvikban is működtek titkos kráni iskolák. Őt, a tehetséges gyermeklányt is megkísértették egykor, még mielőtt a Pyarroni Titkosszolgálathoz sodródott volna. Beleborzongott, ha felidézte, micsoda hatalmat kínáltak neki: harcművészetet, melynek elsajátításához nem elegendő egyetlen emberi élet, s mely, ha nem is változtatja démonná gyakorlóját, bizonyos hányadában a démonok hagyatéka. Elváltoztatja a testet és a lelket: halálos fegyverré teszi mindkettőt valamiféle homályos cél érdekében.
Vierre szomjazta a hatalmat - már akkoriban is -, de elborzasztotta a lehetőség, hogy elveszítheti emberi mivoltát. Krán többet kínált, mint amire egy ember hivatott. Megszökött és Pyarronba menekült.
Igyekezett elhitetni magával, hogy nem fél, hanem józanul mérlegel. Hiába siet Ascyra segítségére, nem könnyíthet társnője helyzetén, csak elpusztítja önmagát és felingerli a kránit. Az igazság mozaikjai többféleképp illeszthetők össze - vajon egyik kép igazabb-e a másiknál?
Igazabb-e?! Egyetlen igazi van, a többi ügyes hamisítvány: önámítás, hazugság! Aki másoknak hazudik, ravasz ember; akit megtévesztenek, ostoba... aki önmagának hazudik, szánandó báb csupán.
Mikor majd' évtizede Pyarronba menekült, Krán vadászaival a nyomában, a véletlen Ascyrához sodorta. Jobb ajánlólevelet nem hozhatott, mint azt, hogy élve megérkezett. Ám senki nem hitte el, hogy a gorviki gyermeklány ennyire jó. Kémnek hitték, Krán cselére gyanakodtak, s félelmeiket csak megerősítette a lány lelkén sötétlő bélyeg, a kráni kiképzőkkel töltött évek lenyomata. Soha nem fogadták volna maguk közé, ha Ascyra, a sokra hivatott, fiatal ügynök nem áll ki mellette a végsőkig.
"Bízom benned, mert tudom, mit érzel", mondogatta Ascyra, a művelt, csodálatra méltó pyarroni lány. Gyakorta idézett egy versből, mígnem Vierre is megtanulta a két ismétlődő sort:
Bocsáss meg! Eszemet az idő meg nem óvta
Most fekete, fakó, mint könyv, múlt mélyiből.
Azóta százszor visszaadta már a szolgálatot, és a százat újabb százszor kapta vissza. Társak lettek; régen nem számolták már, ki hányszor mentette meg a másik életét. Ám ez most mégis más volt...
Ascyra annakidején a boldogulását kockáztatta a Titkosszolgálatnál, amikor pártfogásába vette a vélt kémet. Minden érv ellene szólt, csak a szíve súgta, hogy a gorviki menekült ártatlan. Apró hazugság lett volna csupán elhallgattatnia a
szívét - tán még hazugságnak sem nevezhető -, a pyarroni lány mégis kitartott az igazsága mellett.
Holott az igazság mozaikjai többféleképpen illeszthetők össze!
Az emlékek leperegtek Vierre szeme előtt, sokkal sebesebben, mint ahogy Ascyra gördült a földön. A környező világ lelassult a gorviki lány körül; az idő folyamában ő most gyorsabban haladt a sodrásnál. Megnyúlt a mérlegelésre jutó idő, előre követhette szemével társnője útját.
Látta, hol csapódik teste a padnak; látta a megbillenő lócát és a földre boruló, megcsonkított Skorpiót; látta Ascyra arcán a viszolygást, amint karjaiba hullik a torzó, és a félelem szülte sokkot, mely hosszú, lomha pillanatokra megbénítja majd. Látta a padba szorult kardot a lány feje felett, az öröm csillanását a fakókék szemekben; látta az örökkévalóságnak tetsző mozdulatot, mellyel társnője a markolat felé kap.
Azután látott még valamit: egy lesújtó penge villanását... és Ascyra halálát.
Az istenek nevére! Ekkor ismerte fel, mi történik.
A kráni kilépett az időből. Egykori mesterei Vierrét is beavatták a technika titkába, de a gyakorlatban soha nem sikerült alkalmaznia. Most, amikor harci érzékeik kötelékként fűzték össze az ellenfeleket - bármelyik mozdul, a másik követi; az egyik támad, a másik védekezik - a kráni átrántotta magával a felgyorsult időbe.
A felkavart por a levegőbe dermedt, a hangok mély zúgásban olvadtak össze. Az állni látszó világban a kráni kérlelhetetlenül lódult Ascyra felé.
A kötelék megfeszült, Vierre engedett a kényszernek: kirobbanó lendülettel vetette magát a férfi után. Bőrén érezte a levegőbe dermedt homokszemek csípését - a sivatagi szél hajszolta homok mar ilyen könyörtelenül az utazók testébe. Fegyvertelen kezével fékezve magát átgördült a vállán, féltérdre emelkedett, kardja védelmezőn villant Ascyra fölé...
... és mélyen felhasította a kráni karját.
Mindketten visszazuhantak a valós időbe.
A Messor hátrált, a pányva megfeszült, vonta volna magával Vierrét is, ám ő nem mozdult társnője mellől.
A férfi arcán a meglepetést elismerés váltotta fel. Sebéből vércseppek záporoztak a kőre, de a fájdalom árnyéka nem sötétítette el vonásait. Mi több, szemében derű kísértett.
Különös, de Vierre megnyerőnek találta ezt a rejtőző mosolyt.
Iménti előérzete becsapta: a kráni nem rántott fegyvert, hogy levágja Ascyrát; az éj sötét sequorok az övébe tűzve pihentek. Széles pengéjüket, a lágyan ívelő markolatot a gorviki lány régi ismerősként üdvözölte.
- Gorviki iskoláink kiválóak - jegyezte meg a férfi ékes dzsad nyelven. - Tehetséges tanítvány lehettél, ha túlélted a szökést.
Vierre dacosan meredt a félmosolyt rejtő szemekbe.
- Honnan veszed?
A szobormerev vonások megenyhültek.
-  Látom a mozgásodon. Magam is Gorvikból kerültem Kránba.
Vierre tekintete a földön terjedő vértócsára tévedt, onnan a férfi sebesült karjára, majd saját vértől maszatos pengéjére.
- Sajnálom - mondta, maga sem tudta miért. - Azt hittem, megölöd őt.
A mosoly kiszélesedett, titokzatossá vált.
- Én is sajnálom. - Azzal a kráni elfordult.
Vierre kétkedőn nézte, pillantása Ascyrára rebbent, de az ő szemében is csak értetlenséget látott; így hát újra a kráni hátát fürkészte. A fekete theubon átsejlett az izmok mozgása.
- Hagyod, hogy távozzunk? - Vierre ostobának érezte már a feltételezést is.
A férfi megtorpant, visszafordult., Kérdéssel felelt a kérdésre:
- Távoztok?
-  Az a feladatunk, hogy megöljünk - válaszolt kitérően Ascyra. Talpra szökkent, s egyazon mozdulattal kirántotta a kardot a padból.
A kráni meg sem rezdült.
- Tudom - dörmögte.
A pyarroni lány végigmérte az idegent; vonzotta az ereje, a tudása.
-  Mégis hátat fordítottál? - kérdezte. Hangjában kihívás csendült. - Ez bátorságra vall!
A kráni megvonta a vállát.
- Nem tudtok megölni.
-... vagy önteltségre - fűzte hozzá Ascyra. A Messor szemében megvetés lobbant, de rögvest ki is hunyt, akár tapló híján a tűzszerszám szikrája.
- Igazi pyarroni vagy: nem a kard, a szó a fegyvered.
- Várj! - kiáltott kétségbeesetten Vierre, mert nem akarta, hogy így érjen véget a találkozás. - Miért engedsz el? Hiszen ellenségek vagyunk!
De a férfi szeméből már elköltözött a mosoly, szoborszép kőarc nézett vissza a lányra.
- Nem mi vagyunk ellenségek. A hazánk az. Te ismered a hazámat, mégis elhagytad... tisztelem a döntésedet.
A gorviki lány biccentett.
-  Sautia, Messor - köszönt el Krán nyelvén. Felkapta elhullajtott kardjaikat, s kirángatta a templomból a borús tekintetű Ascyrát.
Soha ilyen haragosnak nem látta még társnőjét. A pyarroni nem átkozódott, nem dühöngött; fehér arcát, akár jégből metszett, bosszús bálványét, földöntúli szépség és sértett dac rajzolta meg. Összepréselt, vértelen ajka halovány rianás volt a jégben, hidegen szikrázó szeme két dérlepte akvamarin.
Az ajtóban a céhmesterbe ütköztek, kedélyes arcán idegesség jelei mutatkoztak. Válla mögül riadt kölyökarcok fordultak feléjük.
- Jönnek a Skorpiók, menekülnünk kell! - hadarta a korosodó dzsad, s földre ejtette selyemkaftánját. A hevederből késeket csippentett ujjai közé, a szemfényvesztő ügyességgel megpördített fegyverek engedelmesen simultak a tenyerébe.
Vierre még nem szabadult az elmúlt pillanatok hatása alól, révetegen bólintott, s a nyitott ajtón át visszabámult a csarnokba. A kráni a padon ült, ujjaival gyakorlottan elszorítva alkarján az ereket, ajkát a sebre tapasztva. Megérezhette a gorviki lány pillantását, mert felszegte a fejét.
A két tekintet összekapcsolódott.
Nem mérgezem a pengét! üzente Vierre. Igyekezett őszinteséggel telíteni a gondolatait.
Mielőtt Ascyra becsapta volna az ajtót, a gorviki lány még leolvasta a kráni ajkáról a búcsúszavakat:
- Sautia, raquas Pyarrona.
- Oh, te bővérű, gorviki nőstény! - fakadt ki futtukban a pyarroni lány. - Tudd meg, nemcsak a kráni fattyú tiszteli a döntéseidet... de magyarázatot követelek: mi az ördögért nem öltük meg?! Bevetted ezt a "nem-vagy-az-ellenségem" maszlagot, vagy első látásra beleszerettél, mint tavaly az erónei kalózhercegbe?
A harag szökőárként öntötte el a fekete hajú lányt.
-  A hercegbe te szerettél bele első látásra, hozzám csak menekült, mert fázott a jeges lelkedtől! Az ágyban is arról faggattad, hajlandó-e szövetkezni Pyarronnal?
Ascyra kezében megvillant a fejvadászkard - félreütött egy döfésre lendülő  jatagánt, és átmetszett egy  torkot. Az  elsőnek érkező Skorpió holtan bukott a teraszra.
- A te ágyadban rosszabbul járt - emlékeztette Vierrét -, te megölted!
A suhancok futásnak eredtek, a tolvajmester célba hajította mindkét kését. Vierre sötéten vigyorgott.
- Mégsem volt hajlandó szövetkezni.
Kipördült, félrekapta a fejét egy vágás elől, és felhasította támadója gyomrát. Átfordult a hátán, féltérdre érkezett, kardját hárításra emelve - kísértetiesen ugyanúgy, mint a kránival szemben, ám ezúttal acél szánkázott végig az acélon. Eztán fogást váltott, s felszökkenve ellenfele álla alá döfte a kardot.
-  Nem tudtuk volna megölni - tért vissza a kránira. -Felismertem a harcmodorát. Sokszorta képzettebb nálunk.
-  Megsebezted! - ágált Ascyra, s belekezdett egy alapos munkával összegyakorolt cselbe. Társnőjének nem maradt választása: lépte a maga lépéseit, védte a maga oldalát, mígnem hirtelen helyet cseréltek. Összezavarodott ellenfeleik súlyos sebekkel tántorodtak hátra.
Út nyílt előttük az al Balada külső fala felé. Nekiiramodtak, hátrahagyva az óvatosan közelítő Skorpiókat. A fal felett átszökkenni egyetlen lendület műve volt.
A Bazár porában értek földet.
- Szerencsém volt - folytatta a gorviki lány a félbemaradt gondolatot. - Másodszor már nem hibázott volna.
Félretaszított egy vándorárust, roskadásig telt kordéját a gúlába rakott kosarak közé lökte. A sikátort elöntötték mögöttük a szerteguruló holmik és az értékesebb darabok után vetődő kereskedők. Ascyra szabadkozva mormogott, de rá sem hederített senki, mert társnője módszeresen tovább döntögette a gúlákat és a tiltakozó kereskedőket.
A pyarroni tiszta szívből gyűlölte Kránt, s mindazt, mi vele kapcsolatos. Gyűlölte a fejvadászt is. Berántotta Vierrét egy teaházba; átgázoltak az izgatott vendégeken, a hátsó kijáraton át egy újabb sikátorba menekültek. A fedett Bazárba már napnyugtával beköszöntött az est, szabadon válogathattak a sötét szegletek és vackok között.
- Miért hagyott életben bennünket? - tért vissza a kránira Ascyra. Nem hagyta nyugodni a kérdés.
Vierre elmerengett, másfél évtized távolába tekintett vissza.
- Ő messor. Ha teheti, nem öl, mert a gyilkolás nem az ő feladata. Talán azt gondolta, amúgy sem tehetünk semmit.
Ascyra gyakorlott ujjakkal rendbe szedte szőke tincseit, leporolta ruháját.
-  Túl sokat képzelsz egy krániról, testvérem. Átkozott gyilkos mind, a sötétség szolgái! Talán megtévesztett a negédes hang vagy a férfias mosoly?! - Rosszallón csóválta fejét; a maga részéről lezárta a kérdést. - Holnap felkeressük
a Palotát, és körbeszimatoljuk az el Hiadát. - Tűnődőn révedt a kard vérmocskos pengéjére, majd mint aki álomból ébred, a theubjába törölte a fegyvert. - Vajon mit keresnek a Fekete Skorpiók egy kolostorban?

MÁSODIK RÉSZ

CSATÁK

"Vad félelmek suhannak
körénk mindenfelől,
és a lélekre nagy-nagy
éj mázsás terhe tör.
Közeledik, kiértve
csábít az őrület.
Eláll a szív verése,
s minden érzék süket. "

10.

Seregszemle

A Keleti Udvart a Palota legnagyobb nyílt területének tervezték. Hosszan, nyílegyenesen vágott át a körkörösen emelt épületszárnyak között, akár a shadoni kastélykertek fasoros sétányai. Középen milliárdnyi mozaikkővel kirakott medence kígyózott, gömbölyded öblöket, félszigeteket formázva, vizében csillogó aranyhalak lebegtek. A nedves földből pálmafák és bokrok sarjadtak, virágágyások és rózsalugasok között. A levegőben hűs pára lebegett, a hajnali öntözővízbe kevert rózsaesszenciától illatosan.
A magas falak mögött felbukkanó nap először az Alkonnyal Nyíló Rózsák Kertjét aranyozta be sugaraival - a kívül karmazsin, belül fekete szirmok sietve záródtak apró, vörös bimbókká. A hárem üvegablakai száz színben szórták-tükrözték a fényt, s felsziporkázott a medence vízfelszíne is. Az árnyékok rövidültek, napsugártól rettegő teremtmények gyanánt kúsztak a falak és a bokrok alá. Rövidesen fénybe borult a színes virágokkal beültetett Sóhajok Kertje is.
A Sóhajok Kertjében álló éjszaka kopogtak a szekercék, dolgoztak az ácsok s a kárpitosok, míg hajnalhasadtára elkészült a trónus és a lelátók. A bársonyba, selyembe burkolt ácsolatok három oldalról határolták az ágyásokat. Az elővigyázatos lábak nem taposták le a virágokat, egyetlen ösvény kígyózott csak az ágyások közepére, ahol kétlépésnyi körben
kilátszott a mezítelen talaj. Az irtásban a kráni szabados térdepelt, ujjával mágikus jeleket rótt a nedves földbe, ajkáról varázsigék szakadtak fel. Szemmel láthatatlan jelzőfény lobbant, világát egyedül a Tersius varázslója pillanthatta meg, valahol messze, a Kráni Hegység bércein túl.
Az emír és kísérete elfoglalta helyét a trónus vánkosain, a tribünök zsongása tiszteletteljes csendbe fúlt. Izgalomtól felajzott dzsadok fészkelődtek a brokát borítású deszkákon, díszes kaftánujjak, hanyagul felkötött emámék libbentek a hajnali szellőben. Kialvatlan, árgus szemek lesték a szabados minden mozdulatát a Sóhajok Kertjének közepén.
A varázstudó végzett, óvatosan kihátrált a jelekkel borított tisztásról, de a talpa alatt szétmorzsolódó virágokkal már mit sem törött. Toronyiránt gázolt a trónus felé.
A nap lomhán kúszott mind magasabbra, a hajnali szellő elcsendesült; a dzsadok egyre csak vártak, homlokukon felcsillantak az első verejtékcseppek. Kaftánok csúsztak le surrogva a vállakról, a szolgák hűtött teát kínáltak, a főkertész szomorún révedt a virágokra.
Halk pusmogás támadt; a várható látványosság megérte a várakozást.
A trónus emelvényét Fekete Skorpiók kettős sorfala vette körül. Szálfa termetük, mellkasukon összefont karjuk hatalmat sugallt; mindegyiken ott fennhéjázott a fekete tetoválás. Szemükben ezúttal nem csak őrült elvakultság csillogott - a kíváncsiság az amúgy merev arcokon is nyomot hagyott.
Aztán elérkezett az idő...
Az irtás felett megremegett a levegő, bántó csattanással meghasadt a tér. A lökéshullám letarolta a közeli virágokat, földet szórt az elöl ülők arcába, s minden tribünön meglobogtatta a színes selymeket. A Sóhajok Kertjének közepén komor kőkapu jelent meg; tömör, szürke tömbje s a boltív körül körbefutó misztikus rajzolatok éles ellentétben álltak a Palota épületével.
Csodálat moraja futott végig a dzsadok sorain. A kőkaput valójában tízezer mérföld választja el a lábaihoz hajló, tépett
virágoktól; büszke ívén túl maga a rettegett Birodalom, Krán húzódik.
Krán...
Hogy valójában mit takar a szó, amit Ynevszerte félelemmel és gyűlölettel mondanak ki az emberek, kevesen sejtették a szemlélődők közül. Egyikük, a birodalmi fejvadász a Skorpiók gyűrűje mögött állt, tekintete a szabados vonásait kutatta.
Pillantásuk egymásra talált.
A varázstudó sápadtan toporgott az emír trónusa mellett. Talán tudta, mi várna rá, ha átlépne a Kapun. Kitaszított szökevényként szabad prédájává lenne a varázslórendek fejvadászainak; tolvajként kergetnék, hiszen legértékesebb kincsükből, a tudásukból lopott. Mágiával átalakított, félig-sem-ember torzlények üldöznék hercegségről hercegségre, aurájára hangolt érzékeik elől nem rejtőzhetne el sehol, talán csak a Tiltott Tartományok föld alatti aquir járataiban. Ha pedig beérnék, testét-lelkét széttépnék, s belőle is átkozott sorsú kreatúrát faragnának; megnyomorított rabszolgaként tengődne évszázadokon át.
A Messor tehetetlen dühöt olvasott ki a tekintetéből.
Ő maga hazája földjét látta a kapu mögött. Kopár dombhátról tekintett alá a tájra: a szürke ég alatt tornyosuló ormokra, hófödte csúcsokra és haragoszöld fenyvesekre. A közeli hegyen ezertornyú kastély terpeszkedett - a kráni férfi azonban tudta, nem hegy gubbaszt a tornyok alatt, hanem tízezer esztendő során emelt épület-monstrum: a Birodalom fellegvára, a Kráni Torony. A Tizenhármak otthona, a Belső Mágusiskolák rendháza, a Birodalmi Tanács székhelye -ezer és ezer terem, szoba, folyosó szövevénye majd' száz szinten egymás felett és alatt.
A kaputól kövezett út futott a völgybe, hamarost a dombhát mögé bukott, s csak odalent tűnt elő ismét. A távolban mogorva őrbálványok sorakoztak, ám élőlény nem mutatkozott a messzi láthatárig. Erős szél süvített, fagyos hideget és néhány eltévedt hópelyhet sodorva a Sóhajok Kertjébe.
Krán lehelete.
A dzsadok áhítattal bámulták a látványt. Az Ibara felett ragyogó nap megvilágította a kapu innenső oldalát, a titokzatos vésetek mélyén mégis megmagyarázhatatlan sötétség honolt. Az éles fény ragyogó háromszöget festett a kapu túloldalán, a borús kráni ég alatt nyújtózó földre.
Teltek a percek, de odaát nem mozdult senki; az út néptelenül kígyózott tova. A kapu előtt finom dér lepte be a virágokat, a dzsadok fázósan fogták szorosra kaftánjukat.
Egyedül a Messor tudta, hogy a krániak már közöttük járnak.
Két-három fejvadász ellenőrzi az innenső oldalt láthatatlanul, a Lopakodók védelmében. Ha bármi rendellenességet észlelnek, visszatérnek jelenteni éppoly észrevétlenül, ahogyan érkeztek. A kapu pedig bezáródik anélkül, hogy a dzsadok megpillantották volna a Tersiust és kíséretét.
Mosollyal nyugtázta, hogy láthatatlan társai szemfényvesztő ügyességgel mozognak, lépteik nyomán nem hasad ösvény az ágyásokban. Próbálta kitalálni, merre járnak és kik lehetnek - a Klán nem közölte, kik követik Sobirába, amikor eljő az idő.
Figyelt.
Igyekezett felfedezni a könnyű lábnyomokat, az árulón lebbenő selymeket... de nem járt sikerrel. Végigfuttatta tekintetét a tribünökön, akad-e gyanakvó dzsad, de csak ámuló szemeket, várakozástól felajzott barna ábrázatokat látott.
Váratlanul érte a lágy érintés. Simogató ujjak cirógatták meg a tarkóját, gerince mentén leszánkáztak egészen a derekáig, akár az alágördülő, súlyos verejtékcseppek. A Messort megborzongatta könnyed játékuk, mert tudta, különleges érzékei bárkit lelepleznének, aki a közelébe óvakodik.
Bárkit, kivéve egy mortelt.
Az élmény ritkán ér véget könnyed érintéssel.
- Ranagol hozott el Sobirában, Jadis... téged talán valóban Ő hozott.
A suttogó választ a füle mellől hallotta, mégsem érzékelte a nő jelenlétét.. Akárha a szél suttogná a titkait.
-  Az Én Uram hozott és küldött, minden léptemet Ő vezérli. Bennem lakozik az akarata és ezáltal Ő maga is. -Tán úgy vélte, szavai sértik a férfit, mert futó csókot lehelt a tarkójára.
A Messor közömbös maradt, csak a hangjába költözött rejtett gúny.
- Ez Ranagol csókja volt, Jadis? - Hangját csak a mortel hallhatta, s ajkát is csak az látta volna rebbenni, aki közvetlenül előtte áll.
-  Jól tudod, Messor, most nem Jadis vagyok, hanem a Mortel! - A lány hangjából sütött a rosszallás. - Jadis nincs itt!
A férfi felsóhajtott.
Soha nem fogják megérteni egymást, mindörökre az ellipszis két legtávolabbi pontja maradnak: Messor és Mortel. Mégis újra és újra próbálkozott - eleinte Jadis világnézetének lerombolásával, de az rendíthetetlennek bizonyult, akár a Kráni Torony. Néha irigyelte a nőt tépelődéstől mentes határozottságáért, habár sejtette, ez is Ranagol adománya. Mikor eljutott a felismeréshez, felhagyott a próbálkozással
- hogyan is kelhetne versenyre a Kosfejű Istennel? -, s már csak a nő elvakultságát igyekezett mérsékelni. Bebizonyítani, hogy a világ örök, még ha minden nézőpont másnak mutatja is.
Erre célzott ezúttal is:
- Ha Jadis nincs itt, ki lopózott mögém? A Mortel használta volna a Te Urad hatalmát holmi kedveskedésre?
De a nő nem válaszolt - vagy mert nem volt mit, vagy mert éppoly észrevétlenül távozott már, ahogyan érkezett. Útját a nedves földön sem jelezték lábnyomok - a Messor kitapasztalta már: a mortelek a hóban, homokban sem hagynak nyomot, ha úgy akarják. Rejtély, akárcsak az, miként jutott át Jadis a Skorpiók kettős sorfalán. De átjutott másodszor is
- és a Messor hiába figyelt minden érzékével, nem érte tetten.
A kapun túli útra meredt. Felismerte a kráni szimbolikát: az út a kaput és a Kráni Tornyot köti össze, aki az úton érkezik, Krán követe; bármit tegyen is, a Birodalom mögötte
áll. Arra a pontra szegezte tekintetét, ahol az út eltűnt a dombhát mögött.
Elsőként egy mélyfekete lobogó emelkedett a látóhatár fölé, vasfakeretbe feszített éjszín brokát. Szélben csapkodó aranyrojtok hullámzó dicsfénye övezte, acél kosfej csillant olajos-sötéten a zászlórúd csúcsán. A lobogó közepén arany mezőben Krán hadijelvénye komorlott: körbe foglalt három sarlótőr.
Acélos akarat, rendíthetetlen hűség, gyakorlott kéz - a kráni légió pillérei.
Hosszan emelkedett az ég felé a rúd, mögötte fekete és vörös selymek úsztak a légben. Páncélba öltözött katonák tűntek fel, testüket olajban edzett, sötét acél fedte, arcuk előtt harci maszk: fémbe merevedett, szögletes vonások - mind más és más, ám egyöntetűen rémületes. Az iszonyat megelevenedett szobrai.
Rendezett alakzatban vonultak az úton, csizmáik dobogása idegenül hangzott a Sóhajok Kertjében.
A dzsadok elnémultak, gyermeki rémülettel meredtek a közeledő csapatra. Néhány minutumig maga az emír is azt kívánta, bár valóban ezerszer tízezer lépés lenne az a tízezer mérföld.
Udvaroncai két tucat vértes gyalogost számoltak össze, amikor felbukkantak a lovasok. A Tersius oldalán egy-egy Pusztító léptetett: irdatlan páncélba bújtatott óriások, a Kráni Légiók elit csapatának harcosai. Mágia segítségével válogatták őket gyermekkorukban, a legkülönb mesterektől tanulták a harc és pusztítás fortélyait. Ha a legendáknak hinni lehet, maga a Tersius is közéjük tartozott egykor...
És valóban, fél fejjel még fölébük is magasodott, robusztus vértje, fegyverzete fölülmúlta kísérőiét. Fekete páncélját arany rúnák díszítették, finom pókhálóként szőve be az acélt, kardját fémszürke drágakövek ékesítették. Válláról mélyvörös palást omlott a hatalmas csataló tomporára, s hasonló színben tündökölt sisakján a szélborzolta tollforgó is.
Méltó követe volt büszke hazájának.
A fémmaszkos légiósok elérték a térkaput; páncéljuk felszikrázott a napfényben, kerek pajzsukon megannyi apró napként tündökölt Krán hadijelvénye. Megtorpanás nélkül meneteltek. át a Sóhajok Kertjébe, csizmáik nedves morzsalékká őrölték az emír virágait.
A főkertész arcán könnycsepp gördült alá, de bosszúsan ajkába harapott az emír is, míg csak a vér íze ki nem józanította. Ekkor tűnődő nyugalmat erőltetett vonásaira, bujkáló gúnyt a szája szegletébe.
A kráni légiósok alakzatot váltottak: elnyújtott ékben fejlődtek raj vonalba, szemközt a trónussal és a Fekete Skorpiókkal. Az orgyilkos-testőrök rendíthetetlen nyugalmán ezúttal átsejlett a bizonytalanság. Jóllehet többségük fegyelmezetten viselkedett, néhányan fészkelődni kezdtek.
Minden lánc olyan erős, akár a leggyengébb szeme, állapította meg könyörtelenül egy kráni centúrió.
A Messor is felfedezte a fegyelmezetlenséget - mégsem volt hát elegendő az elmúlt két hét nevelése. Nem lepte meg, hogy Raszib jár az élen, habár a centúrióval ellentétben ő tudta, ez nem a félelem, épp ellenkezőleg, a harci vágy megnyilvánulása. Az ifjú óriás keze minduntalan a jatagán markolatára tévedt, apró, hirtelen mozdulataival szándékosan ingerelte a légiósokat.
A három hatalmas mén is elérte a Sóhajok Kertjét, mögöttük két könnyebb csontozató paripa táncolt, idegesen a táj hirtelen változásától. Nyergükben egy-egy köpönyeges alak gubbasztott, a Tersius két tanácsnoka: a varázsló és a hadvezér.
Utóbbi csontos, apró termetű emberke volt; szeme beesett, haja megőszült - élete delén megvénült a mentális túlfeszítettségtől. Transzba révedve megérzések, intuíciók alapján hozta döntéseit, irányította a tízezres seregeket vagy az efféle kényes küldetéseket. Intuitív tudatállapotban megérezte a veszélyt, átlátta a kapcsolatot a legtávolabbi tények között is - nem a kellő pillanatban döntött, hanem jóval előtte. Pillantása kíváncsian villant körbe, miközben ő maga jószerivel elveszett a Birodalmi Vezérkar acélszürke talárjában.
A varázsló egy birodalmi iskola fekete köpenyét viselte; a fel-felcsillanó anyagba ezüstszálakkal szőttek mágikus rúnákat. A csuklya alá besurranó napsugarak olykor megvilágították szürke bőrét, nem emberi vonásait. Keskeny szemek rubinvörös írisszel, alig kiemelkedő orr, tűhegyes fogak a vértelen ajak mögött...
Aquir fajzat.
Pillantása lángcsóvaként söpört végig a dzsadokon, nyomában verejték verte ki az embereket, szívverésük pergő dobszóvá gyorsult. Akik eddig a csuklya alá próbáltak lesni, immár rémülten sütötték le szemüket.
A küldöttség utóvédjeként újabb légiósok tiporták le a Sóhajok Kertjét. A Tersius mögött rombusszá zárták az éket
- az emelvények felső soraiból fekete rajzolatnak látszottak a rózsavörös mezőben.
Középen Krán hadilobogója ágált a földbe döfött zászló-rúdon.
Az emír gúnyos mosoly mögé rejtett irigységgel szemlélte a felvonulást. Tekintete minduntalan a Tersius arcára tévedt, de a sisak alatt csak a szemek villanását látta.
Vajon miféle embereket okádott ősei földjére a rettenetes Krán? Vajon megéri-e a játék a kockázatot - hiszen ezúttal igen sokat veszíthet. Ez élete legnagyobb játszmája!
Merengve fürkészte az átláthatatlan sisakrostélyt.
A jóslatok ellentmondanak egymásnak; ez persze nem meglepő, elvégre a jósok csak saját érdeküket nézik. A szent emberek az istenekkel törődnek, a világi bölcsek a hírnevükkel... aki aranyat hajszol, megbízhatatlan. Egy uralkodó csak a saját megérzéseire hallgathat - ám az ő szeme ezúttal nem látott át a jövő ködén.
A jeges szél utolsó fuvallata belekapott a selymekbe, a távoli fenyvesek zord némasággal búcsúztak... azután a térkapu megremegett és semmivé foszlott.
Üresen állt az irtás; a föld feltúrva, a varázsjelek eltörölve
- mintha a kapu sosem létezett volna.
Hazug álom volt, hamis illúzió? Léte, külseje oly valószínűtlennek tetszett az Ibara napja alatt.
Hogy mégsem álom szülte, nem kellett jobb bizonyíték, mint a Sóhajok Kertjében sorakozó kráni alakzat. Szél duzzasztotta zászlajukat, napfény csillant sötét vértjeiken. A három csataló türelmetlenül kapálta a földet. Az emír földjét.
Elrendeltetett!
A Tersius leemelte sisakját; alatta szögletes-barázdált férfiarc, parancsoláshoz szokott, megalkuvás nélküli tekintet. Tiszteletet ébresztő ráncok az ónix-szürke szemek körül, őszbe hajló, szürkésfekete sörte a koponyán.
A hős.
Rangban elmaradt az emír mögött, ám hatalma meghaladta azét. Arcán dölyfös fensőbbség ült, de az etikett őt kötelezte elsőként szólani.
-Üdv, Fényestekintetű emír! -Hangja, mint a mennydörgés. - Lord Quator vagyok, a Birodalmi Légiók Tersiusa.
Gyatra kiejtéssel beszélte a dzsadot. Medvenagy fején rángtak-ernyedtek az izmok, elmélyültek és kisimultak a barázdák minden szónál.
Az emír kegyesen bólintott; nem vett tudomást a hangnemről. Válaszában az uralkodói többest használta - örömmel emlékeztette a rangkülönbségre a kránit.
-  Galradzsa hozott Madab el Sobirában, Lord Quator. Örvendünk jöttödnek, s köszönjük alázatos szavaidat. - Az utóbbi fordulatra különösen büszke volt.
A varázslófajzat pillantása a Tersius felé villant - tán épp tanácsokkal látta el a Szellemnyelven. A Nagyúr mindenesetre több volt ostoba harcosnál: nem árulta el magát elrévedő tekintettel vagy óvatlan oldalpillantással. Csak a szarkalábak mélyültek el a szeme sarkában, ahogy az összpontosítástól hajszálnyit keskenyebbre húzta a szemét. Azután alig láthatón elmosolyodott.
-  Az udvariasság követeli így, amit megérdemelsz -mennydörögte. - Uralkodó vagy, mégsem feledkeztél meg az alázatról, amikor segítségért folyamodtál Kránhoz. Ím, a mérhetetlen hatalmú Birodalom meghallgatta fohászod, s elküldött engem. - Meghajtotta busa fejét; az ősz sörte fehéren villant napbarnította koponyáján. - Bölcsességed alázatot érdemel!
Az emír tűnődőn babrálta ékköves gyűrűit, ezzel időt nyert. Csak az udvaroncok döbbent morajára kapta fel fejét. A Tersius oldalán három alakot pillantott meg, akik korábban - erre biztosan emlékezett - nem álltak ott.
S méghozzá micsoda alakok... !
Éjszín árnyak, fémből öntött, fekete szobrok. Titokzatos fémöltözetük nem lemezekből vagy szemekből, szegecsekből és szíjakból állt, összefüggő öntvényként ölelte körül testüket. Mikor mozdultak, nem csusszantak egymáson alkotórészek, nem gyűrődött redőkbe a különös anyag, éppoly sima és egyenletes maradt, mint korábban. Akár a bőrre kent, sötéten csillanó olaj, akár az életre kelt obszidián.
Két férfi, egy nő - a rejtélyes öltözet szűk ruhaként tapadt testükre, kirajzolva nyúlánk izmaikat. Könnyednek és természetfelettinek tetszettek a sok, nehéz vasba öltözött harcos között.
Egy figyelmes udvaronc az uralkodóhoz hajolt:
- A semmiből tűntek elő, emír! Az egyik pillanatban nem voltak, a következőben meg úgy álltak ott, mintha mindeddig ezt tették volna. Galradzsa legyen irgalmas hozzánk!
Az emír kráni szabadosára sandított; az egyetlen szóval felelt:
- Fejvadászok.
Most, hogy alaposabban szemügyre vette őket, az emír is felfedezte náluk a jellegzetes kardokat. Eltéveszthetetlen hasonlóságot mutattak a Messor fegyvereivel. Két görbe tőr - talán kurta kard? -, a fekete pengék ívelése, akár egy apró handzsáré. Hasonló ízléssel készültek, mint a Messor hosszú kardja, mellyel legyőzte a tiadlaniakat.
Az emír arcát a ború fellege árnyékolta be, amint a párviadalra emlékezett. Átkozottul sok aranyat fizetett a három kardművészért egy kapzsi, északi uraságnak, s a kölcsöntest-őrök ellátmánya is drága mulatságnak bizonyult. Ugyanakkor jól szolgáltak, és ami még fontosabb, remekül mutattak a trón mellett. A sejkek, emírek, dúsgazdag kereskedők
tevehúgy-sárgára sápadtak az irigységtől, valahányszor megpillantották őket. A Messornak nevezett ördög ettől az élvezettől fosztotta meg... s efféle ördögből most még három érkezett.
Megjelentük összezavarta az uralkodót. Folytatnia illenék a szópárbajt, hiszen épp vesztésre áll, csakhogy gondolatai minduntalan visszakanyarodtak az eleven szobrokhoz. A viselőikben nem bízna soha, de a folyékony fémből kovácsolt ruhákat szívesen adná a saját embereire. Az aztán kárpótlás lenne a három tiadlaniért! Al Abadanából is a csodájukra járnának.
Ki tudja, talán egyszer...
A nőstényördög ruganyos léptekkel közeledett; az olajosan csillogó fém alatt minden izmának, idomának rezdülése látszott. Obszidiánból sem metszettek ilyen női testet soha! Derekát két férfikéz átérte volna, hosszú, kecses lábain izmok tapadtak izmokra, hasán a teknőspáncél sokszögei rajzolódtak ki.
A légiósok utat nyitottak, de még a Skorpiók is félreálltak előle. Mindenki ámultan gyönyörködött izmainak könnyed játékában, teste leplezetlen tökéletességében. Az emír is csak hosszú idő múltán volt képes elszakítani róla a tekintetét. Háremének vagyont érő ágyasai, a messziföldről hozatott hurik mit sem értek a kráni nő mellett.
A Messorhoz tartott. Lágyan, mégis szertartásosan hajolt meg - miként csak azok képesek, akik nap nap után a hagyományok szigorával adnak tiszteletet egymásnak. Arcát is beborította az olajfekete anyag: éj sötétjéből finoman metszett orr, dús ajkak, kráni-vágású szemek. Lényéből embertől idegen, felfoghatatlan harmónia áradt - a halál költészete.
- Venad, Messor! Quad sida tu quat - kérte halkan, hogy csak a legközelebb állók hallhatták.
A viharkék szemekben mosoly lobbant, akár a felhők közül elővillanó napsugár. A férfi is meghajolt, szó nélkül követte társát a krániak közé. Mikor átértek a légiósok sorfalán, csak annyit morgott az orra alatt:
- Quas sida tu Maradus. - (A Birodalom oldalán a helyem. ) Az emír kivárta a közjáték végét - habár türelmét nem az
illem, sokkal inkább a kíváncsiság sarkallta.
-  Lord Quator! - Igyekezett erőt csempészni kiszáradt torkából előtörő hangjába. - Palotám Keleti Szárnya a rendelkezésedre áll! Főudvarmesterem útba igazít.
Intésére kisebb csapat kanyarodott ki a trónus mögül: arany selymekben botladozó dzsadok, Fekete Skorpiók gyűrűjében. A legfelső sorokban elismerés moraja támadt. Az aranyközepű, fekete kör lassan kúszott a vörös mezőben az éjszín rombusz felé. Az szétnyílt, elnyelte, s kisvártatva megindult vele a Keleti Szárny irányába.
Mikor az utolsó kráni is eltűnt a lugasok mögött, az emelvényen szorongó dzsadok felhördültek. A morajban kérdések és sóhajok keveredtek a csodálat és izgalom hangjaival.
Az emír és kráni szabadosa egymásra pillantott; arcukon, akár két csínytevő gyermekén, sötét, ám szorongó mosoly derengett fel.

11.

El Hiada

A repedezettre szikkadt homokkő domb, melyen az el Hiada kolostorát emelték egykor, valóságos zarándokhely volt. Az épület falai előtt reggelente tömeg verődött össze: zarándokok, vakbuzgó hívők szorongtak, hogy meghallgassák a próféták és szent emberek kinyilatkoztatásait. Minden tíz hallgatóra jutott egy szónok, s minden ötre egy szentéletű kegytárgyárus. Megszentelt víz, étel, hétköznapi használati tárgy talált itt új gazdára többszörös áron, de a sok csaló árus. és hazug holmi között olykor feltűnt egy-egy igaz próféta is, hogy lyukas fezekért szétossza hamisítatlan kegytárgyait a valóban rászorulók között.
A magas, homoksárga falak tövében most is kordék, szétnyitható asztalok sorakoztak, emberek kuporogtak a földön a szőnyegen ülő bölcsek körül. Felettük a városfalnak támaszkodó kolostor épületei magasodtak, alattuk homokba rajzolt térképként terült el a város.
Egy kegytárgyárus pillantotta meg elsőként a szokatlan jelenséget; jó ideig csak a szemét meresztette a város egy távoli pontja felé, majd felkapaszkodott rozoga asztalára -feje a ponyvának nyomódott -, s harsányan felkiáltott a Palota felé mutatva. Eleinte egyszerű szónoknak vélték, de hangja előbb-utóbb túlharsogta a zsivajt, s kiáltását meghallván mind többen fordultak a jelzett irányba. Rövidesen kisebb tömeg verődött össze a kegytárgyárus asztala körül.
Az egyhangú morajból csodálkozó kiáltások váltak ki, a hír futótűzként terjedt a falak tövében.
A Palota zöld foltként terpeszkedett a város közepén, a fehérre meszelt épületek jól elkülöníthető koncentrikus körökre osztották területét. Néhol vízzel teli medencék ezüstje csillant, miként a Keleti Udvaron is, ahol hosszú, csillámló fonál metszette át a zöld és fehér gyűrűket. A Sóhajok Kertjének híres virágágyasai élénk színekben pompáztak, ám ezen a reggelen új színek is feltűntek a forgatagban. Ezüst és arany, bíbor és fekete - hamarost világossá vált, nem új virágok díszelegnek ott, hanem megannyi, díszes kaftánba öltözött ember.
Az el Hiada tövében összeverődött tömeg ámuló tekintettel bámulta azt a másikat odalenn; a napszítta színekhez szokott szemek megcsodálták az élénk ruhákat, a talmi ragyogást. Az erőfeszítéstől résnyire szűkültek, ahogy a tenyerek árnyékából igyekeztek kivenni a részleteket a távoli emberforgatagban.
A csodálat moraja zúgott fel, amikor a vörös rózsamező közepén apró, fekete alakok bukkantak elő a semmiből, s akár a minták a szőnyegtervező ujja nyomán, szabályos alakzatot rajzoltak ki a színes alapon.
- Megérkeztek - nyugtázta egy fehér theubba burkolózó dervis, aki az emáme alatt még egy orrára húzott kendőt is viselt. Arcából csak a bronzbarna orrnyereg, a szokatlanul bozontos fekete szemöldök, s a különös, fakókék szempár látszott.
Társa - szakasztott olyan, mint a megszólaló - felkapta fejét térdéről, s a kendő réséből a Palota felé meredt. Az ő szeme fekete volt, mint a dzsadoké általában.
A két dervis itt gubbasztott hajnalhasadta óta; a kegytárgypiac legszélén, az emberektől távol ültek, hátukat a kolostor falának vetve. Olykor eléjük telepedtek, étellel kínálták őket bölcs szavakat várók, ám ők némák maradtak, s az emberek feje felett átnézve a várost szemlélték. Egyikük mindig figyelt, míg a másik a szemét pihentette.
Igazi szent embernek tűntek, nem holmi ócska koldusnak, ezért gyakorta hullott réz, ezüst, s nagy ritkán egy-egy aranyrúpia az ölükbe. Azt már senki nem látta, amint kajánul egymásra vigyorognak, amikor egyikük lopva visszaragasztotta ölébe libbenő szemöldökét.
Hajnal óta a Palotát fürkészték, hamarabb felfigyeltek a Sóhajok Kertjére, mint a kegytárgyárus, felfedezésüket mégsem rikoltották a világba.
- Több, mint ötven ember - válaszolta nagy sokára a fekete szemű.
Rövid ideig mindketten hallgattak, szemüket lehunyták, összevont szemöldökük összpontosításról árulkodott.
- Már négy fejvadász van itt - állapította meg újabb szemlélődés után az elsőként szóló; felfokozott látásával akár az arcvonásokat is kivehette. - A Tersiusnak közelébe sem férkőzhetünk.
A másik dervis felállt, kinyújtóztatta elgémberedett tagjait, és - a pirkadat óta először - hátat fordított a Palotának. Hátraszegett fejjel a fölébük magasodó el Hiadát szemlélte.
A sárga falakat durvára, árkosra mosta a ritkán hulló eső, málékonnyá szárította a nap és a szél. Öt-hatszoros embermagasságban törtek az ég felé, széles talapzatukban szekerek is elfértek volna, míg odafenn a keskeny gyilokjárónak is alig jutott hely. Olykor bástyák s rajtuk apró, rácsos ablakok törték meg egyhangúságukat; a tornyok, épületek, udvarok mind odabenn kaptak helyet. Bárki építtette is az el Hiadát, vagy nem kolostornak szánta, vagy úgy vélte, a hit ereje kevés a lakók biztonságához. Az el Hiada tiszteletet parancsoló erődként terpeszkedett a város legmagasabb pontján, falai a szomszédos városfal fölé tornyosultak; tömzsi tornyairól, napperzselte tetőteraszairól belátszott az egész település és a környező sivatag.
- Hagyjuk a krániakat, testvérem, nézzünk be a kolostorba! - indítványozta a fekete szemű. A domb tövébe mutatott, ahol a házak közül tucatnyi utca torkollott a kopár oldalba. A kolostorhoz kígyózó úton három szekérből álló karaván baktatott felfelé - fehér ruhás szerzetesek kísérték és a város-
őrség két, vörös theubos katonája. Zsákokat és hordókat szállítottak, több véka lepényt, kecsketejjel telt dézsákat.
- A karavánnal bejuthatunk - vélte a különös dervis, és megindult a kegytárgy-piac tömegében a kolostor kapuja felé.
Társa követte. Ügyesen, szent embernél sokkalta fürgébben siklottak át a bámészkodók között. Ha most látja őket valaki, igencsak elcsodálkozik, milyen könnyed, nőies a mozgásuk. Ám a sok dzsad ügyet sem vetett rájuk.
Jóval a kapu előtt csatlakoztak a karavánhoz. Beálltak a többi fehér ruhás szerzetes közé, fejüket lehajtva, szemüket ájtatosan lesütve baktattak velük. Valójában nem az imádság kötötte le figyelmüket, hanem az összpontosítás. A mentális gyakorlat jótékony illúzióba öltöztette alakjukat, így aki rájuk pillantott, nem találta gyanúsnak őket; tekintete végigsiklott az apró részleteken, melyek a két pyarroni ügynököt megkülönböztették a valódi szerzetesektől.
A sarujukat bámulták a homokban: besüppedt, kiemelkedett, a finom szemcsék víz gyanánt folytak körül. Nem látták, mennyit tettek meg az útból. A kolostor kapujában álló katonák jártak az eszükben - habár a városőrség theubját viselték, karjukon fekete tetoválást viseltek.
Az el Hiadát, bármilyen meglepő, csakugyan az emír testőrei őrizték.
A kocsikerekek nyikorgását hallgatva, Ascyra elmerengett, vajon mire lelnek odabenn. Fűszárító műhelyre? Ezeket köztudottan az orgyilkos-testőrök vigyázzák. A szóbeszéd szerint a Haláltánc elkészítésének kilenc munkafolyamatából minden Fűmester csak egyet ismer, az utolsót maga a mindenkori emír.
Mindenesetre az el Hiada tetőteraszai, a szélvédett udvarok több mint alkalmasak a keverék szárításához. Az élelmiszeres kordék észrevétlenül hordhatják a félkész Füvet, a kolostor lakói közt elbújhatnak a mesterek és mesterlegények.
A küldetés kudarcba fulladt - Ascyra gyűlölte a kudarcot -, de egy Fűszárító felszámolása mindenkor Pyarron érdekét szolgálja. Legalább tesznek valami hasznosat!
Szemük sarkából látták a fölébük tornyosuló kaput és -tekintetüket továbbra sem emelték fel - az őrök csizmás lábát. Ha itt lepleződnek le, nem történik komoly baj, levágják a két őrt, kitörnek a kolostorból, és eltűnnek a városban. Az igazi veszély odabenn leselkedik rájuk.
Minden ajtó mögött az ismeretlen vár, minden forduló, keresztfolyosó életveszélyt rejt. Ha felfedezik őket, hosszú, véres harc árán juthatnak csak vissza a kapuhoz... ha visszajutnak egyáltalán.
A díszletektől eltekintve, Ascyra jól ismerte már a színdarabot. Ismerősként üdvözölte a rendezőt, a Sorsot és barátként a többi szereplőt: az Életveszélyt, a Harcot és a Halált. Kétsége sem volt felőle, utóbbi egyszer őt ragadja kézen, s az lesz számára az utolsó fellépés. Számtalan utolsó fellépést látott már, Pyarron híres színházaiban éppúgy, mint az élet színpadán. A különbség kevés: a színésznek jut ideje a búcsúra.
- Testvérem - suttogta -, ha meghalnék... az istenek legyenek veled!
Maguk mögött hagyták a kaput.
A karaván szűk udvarra ért, a letaposott talajon még a megrakott szekerek sem hagytak nyomot. Nyomasztón tornyosultak fölébük a homokszín épületek; rajtuk rendezetlenül elszórt teraszok, meredek lépcsők és apró, sötét ablakok. Mélység és magasság, fény és árnyék váltakozott merészen.
Fehér, szürke, égkék ruhás emberek sereglettek köröttük, elkoszolódott rongyaikkal tüntetően váltak ki közülük a szentéletű próféták.
A legalacsonyabban fekvő teraszt vérszín ruhás Skorpiók vigyázták, karbafont kézzel, széles terpeszben álltak a lépcső tetején. Pillantásuk gyakorta villant a begördülő karaván felé, míg a szekerek és szerzetesek el nem tűntek a terasz alatt, a kocsiszínben.
A napfényhez szokott szemnek vaksötét volt idebenn, a két lány hiába hunyorgott, csak az árkádos bejárat fény boltíveit látták maguk mögött.
A felharsanó kiáltozás elnyomta Vierre halk szavát:
- Láttad az őröket a teraszon?
A pyarroni lány hangja eltökéltségről árulkodott. Lelkében fagyos lánggal lobogott az elszánás: történjék bármi, nem tér haza üres kézzel Pyarronba.
- Keressünk más utat.
A megoldást újabb fény négyszög kínálta: előttük nyílt, a raktár sötétjében.
- Arra! - döntött Ascyra. Lehunyta szemét, rövid összpontosítással megtisztította látását; pupillája kitágult, s nyomban alakok, tárgyak bontakoztak ki előtte a sötétből.
Hatalmas csarnok terült el köröttük, a kinti udvar fedett folytatása. A döngölt földpadlóból kurta oszlopok nőttek ki, közöttük szekerek álltak, a távoli falak mentén pedig halomba rakott zsákok, kosarak, ládák. Szerzetesek rakodtak le a szekerekről - az újonnan érkezők vaksin pislogtak -, harsány társalgással múlatva az időt.
Ascyra szimatolt, a Fű jellegzetes, átható szagát kereste a levegőben. Nem lelte nyomát.
- Füvet keresel? - találta ki Vierre.
A pyarroni kézen fogta társnőjét, a távolban ragyogó kapuív felé húzta. A szerzetesek nem törődtek velük - ha ruházatuk különbözött is a kolostor lakóiétól, a sötétben ez nem tűnhetett fel senkinek.
Ascyra kinyitotta az ajtót; a raktár sötét hűvöse után fény és forróság csapott az arcukba. Indult volna felfelé, a szabad ég alá vezető, meredek lépcsőn, ám Vierre nem követte. Bénultan állt az ajtónyílásban.
Arca - a hirtelen fényben jól látszott - fakószürkére sápadt.
-  Ne! - suttogta riadtan. - Menjünk innen, testvérem! -Felfelé meredt, különös arckifejezése megrémítette a másik ügynököt. - Balsejtelem gyötör, sötét, mint soha még!
Ascyra a theub alá rejtett kardokhoz kapott, készen, hogy pillanatnyi késedelem nélkül előrántsa őket. A pillanatnyi késedelem olykor örökkévalóvá lesz...
- Mi van odafenn? - Megtanulta már, hogy soha ne kételkedjék társa szavában.
A gorviki lány arca időközben visszanyerte színét; a rémlátomás tovatűnt, csak az emléke maradt. Talán a sötétség váltotta ki, talán az izgalom - de ebben maga sem hitt komolyan.
- Nem tudom - nyögte nagy sokára. Társnője mindvégig ugrásra készen várakozott. - Ködös balsejtelem volt. Nem a lépcső tetején vár, de itt, az épületben - tűnődött révetegen. - És nem ránk vár... az Isteneknek hála!
Ascyra lazított tartásán, az eltökéltség szikrázó drágakővé nemesítette fakókék szemeit. Hitt társnője minden szavának, hitt a rájuk leselkedő iszonyatban is, mégis ezt suttogta: 
- Hiszen tudod, hogy folytatnunk kell! - Azzal felfelé indult a lépcsőn.

Jadis kiáltása messzire szállt a Keleti Szárny végtelen folyosóin. Az őrtálló légiósok összepillantottak, mosolyukat elrejtette az acélmaszk, a dzsad szolgák zavartan sütötték le tekintetüket. A gyöngyházzal rakott ajtó mögül újból felhangzott a lány vágytól fűtött sikolya.
Az ívbe hajló háton sodronyként feszültek az izmok, a vörös selyemtakaró tépett rózsaként gyűrődött fodrokba az ágyon. A nő testén verejték csillogott, sziporkázó gyöngyökben gördült alá, hasának izmok határolta árkában. Utószor, harmadszorra is felsikoltott, ujjai belemartak a férfi mellkasába, háta tovább feszült, hosszú, csapzott haja a Messor bokáját cirógatta.
Aztán, miként a visszacsapódó íj, teste kiegyenesedett, ajka a másik ajkához forrt; előreomló haja sátorként palástolta csókjukat.
Legördült a férfiról, jóllakott macskaként nyúlt el az ágyon.
- Nem is tudom, mi okoz nagyobb gyönyört nekem, veled hálni vagy lelket küldeni az Én Uramnak.
A szavak sóhajként törtek fel ziháló tüdejéből. A Messor elmosolyodott; egy morteltől aligha várhat nagyobb elismerést.
- Már magam is elgondolkodtam ezen - vallotta be. A nő nem érte be ennyivel.
- És? Bosszant a bizonytalanságom?
A másik vállat vont; mellkasáról rubin vércseppek gördültek a takaróra.
- Remélem, idővel döntesz majd.
A Mortel nem felelt; ajkával felitatta a férfi bőréről a vért. Felkönyökölt a mellkasán, pimasz mosolyt villantva rá, kihívón a szemébe nézett.
- Nem félsz, Messor, hogy egyszer többszörös gyönyörre vágyom?
A viharkék szemek nyílt derűvel fürkészték az éjsötét, kráni vágású szempárt.
- Nem félek, de számolok vele. - És előhúzta a párna alá rejtett sequort.
A nő villámgyorsan kiütötte kezéből, majd páratlan lendületről és hajlékonyságról téve tanúbizonyságot, combjával kulcsolta át a férfi karját. Ahogy eztán mozdult, a Messornak is mozdulnia kellett.
A Mortel lepördült az ágyról, maga után rántva, párnaként használva a férfit. Az még roppanó bordáiért aggódott, mikor a lány már felkapta, és torkához szorította a sequort.
A dús ajkakon kiteljesedett a szemtelen mosoly.
- Mivel számolsz, Messor? - incselkedett.
Féloldalt feküdtek a földön, a férfi a nő előtt, karja hátrafeszítve, torkán a hideg fém. Elfojtotta a vállából és mellkasából áradó fájdalmat, de a vidámságot nem tudta s nem is akarta elfojtani.
- Csodálatosan alattomos vagy, Jadis!
Vajon élne-e még a lány, ha ez az egész nem csak játék, a tudásától megszédült harcos kérkedése?
- Engedj -javasolta -, hiszen győztél! De Jadis még játszani vágyott.
- És ha nem? - nevetett. - Ha elvágom a torkod?!
-  Nem teszed meg. - Vajon helyes-e ingerelni a lányt, hiszen oly kiszámíthatatlan. - Egy mortel fájdalommentesen öl, ebben áll művészetének lényege. A kibicsaklott váll és a megzúzott bordák nem nevezhetők fájdalommentesnek -morogta.
Jadis nevetett - mohón és őszintén, ahogyan élt.
- Boldoggá teszel, Messor - jelentette ki végül. - Annyira más vagy, mint én, csak gyönyörködöm benned, akár egy idegen országban. Sosem ismerhetlek meg, és sosem unhatok rád... ez gyönyörű így, nem?!
Azzal szabadon engedte a férfit, talpra szökkent; a sequort markolattal előre nyújtotta át. A Messor számára az ösztönös mozdulat többet elárult gyakorlottságáról, mint korábbi kérkedése.
A nő mezítelenül az ablakhoz sétált, a kertet csodálta. A fagyos Kránban nem éltek meg ezek a dús, színpompás növények. Akár a dzsadok ízlése, túlburjánzók, harsányak... mégis gyönyörűek, mert a természet alkotásai. Krán növényvilága mást sugallt. Komor, visszafogott színek: méregzöldek, mélylilák, szürkék és feketék - elmélyültek, mélabúsak, tövisekkel rettegők. Ha eléjük telepszel, nem életkedvet ébresztenek, hanem magvas gondolatokat. Magányosak mind, még ha erdőben sorakoznak is egymás mellett.
Jadis visszafordult, a verejték már felszáradt barna bőréről. A selyemfüggönyöket lebbentő szellő megborzongatta, cirógató érintése nyomot hagyott keblén. Fekete haját előrelibbentette; a tincsek kurta talárként borították be egész felsőtestét.
- Hiányoztam neked, Messor? - kérdezte váratlanul. A férfi hazudott.
- Nem, Jadis... de örülök, hogy téged küldtek.
- Nem tudom, miért tették. Talán jutalomból, hogy örömet szerezzenek... - elbizonytalanodott. - Habár, ez nem jellemző rájuk.
A Mortel hirtelen az ajtó felé kapta a fejét - a rákövetkező pillanatban halk kopogtatás hallatszott. A lány a takaró alá rejtőzött, míg a Messor fürgén felhúzta ruháit, és bebocsátotta a várakozót.
Birodalmi légiós lépett be, könnyített páncélban, sisak és acélmaszk nélkül. A közkatonák kedvelt, kurta nomád szakálla keretezte állát, fekete haját sörterövidre nyíratta. Mandulavágású szeme lopva villant a takaró alatt elnyúló lány felé, majd visszafordult a férfira.
Tisztelettudón kivárta, míg a Messor szót ad.
- A Nagyúr kihallgatásra rendelt, uram - közölte akkor apró meghajlással.

Az elsötétített teremben csak a varázsló és a hadvezér várta: a kihallgatást a Tersius rendelte el, de nem vett részt rajta. Az ablakok előtt fekete selymek duzzadtak, a félhomályban gyertyák lángja imbolygott. A földön vörössel festett varázskör zárt körbe mágikus rúnákat és egy fekete háromszöget.
A három kráni udvarias meghajlással üdvözölte egymást.
- Lépj beljebb, Messor! - szólította a varázsló. Szeme vörös fénypászmát vetett, vérszín pöttyöt festve a fejvadász arcára. Tar, szürke koponyáját számtalan ránc gyűrte meg.
A hadvezér szótlanul állt; két honfitársának mindössze a válláig ért, sápadt arca halotti maszkként fehérlett, szinte világított a félhomályban. Ezzel a külsővel a légiósok semmibe vették, egyetlen parancsának sem engedelmeskedtek volna, ha nem a Tersius tolmácsolja azokat. A birodalmi katonák kisgyermek koruktól a testi erő és az egészség bűvöletében éltek, aki ezekben felülmúlta őket, arra csodálattal tekintettek fel - az efféle csenevész alkatúakat ellenben megvetették.
- Jelentést várunk tőled, Messor - folytatta a rubinszemű, majd a fejvadász mögött várakozó légióshoz fordult. - Őrködj az ajtó előtt, katona! Senki nem zavarhatja magányunkat!
A varázskörhöz intette a Messort. Közelebbről szemlélve, a rajzolat jóval bonyolultabbnak látszott - feltűntek a keskenyebb vonalak, a háromszög csúcsait ölelő kisebb körök és a koncentrikus ívek közé zárt rúnasorok.
A hadvezér, továbbra is némán, letelepedett az egyik körben. Lábait keresztbe fonta maga előtt, ujjait összekulcsolta, s lehunyt szemmel halk mormolásba fogott.
A varázslófajzat szolgált helyette magyarázattal:
- A Nagyúr mihamarabb elemzést vár. Merülj meditációba, tárd ki előttem az elméd! - mutatott egy másik körre, miközben maga a harmadik csúcsban ült le.
A Messor engedelmesen térdre ereszkedett a megjelölt ponton. A körvonalat keresztezve, átlépett valamiféle határon: tudatára gyenge mentális nyomás nehezedett, de egyelőre nem talált utat az elméjéig. Sarkát maga alá húzva, felvette a fejvadászok meditációs tartását. A külvilág lassanként elveszítette jelentőségét, a tárgyak formái új, valószínűtlen értelmet nyertek.
A gyertyalángok kísértetek szemeként pislogtak, a fekete selymek sötét árny módján lebbentek látótere legszélén. Mégsem riadt meg tőlük, mert saját teremtményei voltak: képzelete festette őket idegen fantomokká, megérezve a varázsló közeledő tudatát.
Kaput nyitott.
Sosem kedvelte az érzést, holott gyakorta volt benne része. Idegen akarat neszezett az elméjében. Az emlékeiben olvasott, ügyetlenül és óvatlanul, ahogyan ismeretlen könyvtárban jár-kél az ember. Képek peregtek a szeme előtt a múltból, elfeledettnek vélt érzelmek, gondolatok tűntek elő ismét, miként olvadáskor az ősszel kintfeledett szerszámok. Aztán újból tovatűntek, mielőtt rájuk csodálkozhatott volna.
A varázsló az elmúlt napok emlékei között lapozgatott, ha szükségesnek látta, hozzáfűzte saját megjegyzéseit. Mindezt
utóbb zavaros áradatként a hadvezér elméjére zúdította. Más belefúlt volna a számtalan ellentmondásba, jelentéktelennek tetsző részletbe, a sok indokolatlan, idegen érzelembe - de a stratéga, amilyen csenevész testtel átkoztatott meg az Anyagi Síkon, olyan óriásként tornyosult a Mentáivilágban.
Megvoltak a maga módszerei: egyelőre meg sem kísérelte elemezni az információ-áradatot, mindössze higgadt türelemmel rendszerezte s elraktározta elméje rekeszeiben. Olykor új irányt szabott a kihallgatásnak, s a varázslófajzat engedelmesen akként kutakodott tovább a fejvadász elméjében.
A Messor eközben saját tudatával viaskodott. Elméje igyekezett kitoloncolni az idegen akaratot, míg ő a parancs értelmében együttműködésre törekedett. Örvényként forgott vele a valóság: múlt és jelen elmosódó, egymásra rétegződő foltokban folyt össze.
Aztán hirtelen véget ért.
A forgás átöröklődött a külvilágra; a gyertyalángok s a fekete selymek fény és árnyék váltakozó sávjaiként tekeredtek köré, akár valami titokzatos, mágikus szövet. A forgás lassult, a szövetről foszlányok szakadtak le, mögöttük a világ lassanként visszanyerte eredeti arcát.
A gyertyák tövig égtek, egy lángnyelv sercegve a viaszba fúlt - a Messort meglepte, milyen hosszú idő telt el. A térde alól kifutó vonalak túlsó végén mozdulatlan ült a varázsló és a hadvezér. A fejvadász arcára rubin fénypászma vetült, ő visszanézett a vörös szempárba.
Újabb gyertya hunyt ki, a homály teret nyert. A fajzat szürke, elszarusodott arcán mintha elégedettség látszott volna; a fénypászma a hadvezérre kúszott.
Az apró termetű emberke lehunyt szemmel ült a maga varázskörében, vonásain a transz bűvölete uralkodott. A másik két kráni meg sem rezdült, nehogy megzavarja elmélyültségét. Most elemezte a Messor emlékeit.
Nem úgy gondolkodott, mint a legnagyobb elmék: nem vett figyelembe minden tényezőt, nem számolt minden aprósággal. Módszere alapvetően különbözött a lépésről-lépésre haladó sakkmesterétől, aki kiszámolja döntése következményeit, sorra kizárja a rossz lépéseket, hogy eljusson a legjobbhoz. Ő másként játszotta az ősi játékot: egészében áttekintette a táblát, elrévedt, s megérezte a helyes lépést -soha nem kereste a megoldást, csak megtalálta.
Veleszületett tehetségét titkos rendben fejlesztették megbízható képességgé; rajtuk kívül senki nem tudta, mi az intuitív gondolkodás titka. Sokan a logika magasabb szintjének tartották, mások a halhatatlan lélekből fakadó tudatalatti logikának, s akadtak, kik isteni sugallatra gyanakodtak.
A transzba révedő csenevész férfiú a hadvezérek kasztjának legkiválóbb rendjéhez, a Birodalmi Vezérkarhoz tartozott, erről árulkodott bársonyos fényű, acélszürke talárja, s fekete ujjasán a Birodalom aranyszín hadijelvénye. Mióta az eszét tudta, testőrök óvták minden lépését, a Belső Varázslóiskolák mesterei vigyázták tudata tisztaságát, ébren és álmában egyaránt. Soha nem fogott fegyvert a kezébe, mégis többet tudott a hadviselésről a legnagyobb hősöknél - kincset ért, és akként is őrizték.
Az elsötétített teremben sorra kialudtak a gyertyák, a három földön gubbasztó kráni fekete árnyalakká sötétült. Csak a stratéga arcát övezte vörös derengés, s habár a szokatlan fény némi élettel festette meg sápadt bőrét, elmélyítette szeme alatt a megfáradt ráncokat.
Akkor a hadvezér felnyitotta a szemét.
- El Hiada! - suttogta, de a hosszú csend után szava szinte kiáltásnak hatott. Lassan, tagoltan folytatta: - A városszéli kolostor...
A varázsló hangja elégedetlenségről árulkodott, de arcvonásait elkendőzte a sötét.
- Ezt jelentsük a Nagyúrnak?!
A Messor hallgatott, s a hadvezér is csendbe burkolózott. A fajzat felállt - érződött felőle az ingerültség, de megőrizte mozdulatai méltóságát.
- Miért fontos az a kolostor? - tudakolta. A vörös fénypászma az előkészített gyertyatartókra vetült, s a gyertyák lángra lobbantak.
- Az emír elárul bennünket, a kolostor rejti a bizonyítékot. Újabb fények gyúltak a terem átellenes végében.
- Talán nem több egy Fűszárítónál?
Az apró emberke megingathatatlannak mutatkozott.
- Több! - vágta rá, s talpra szökkent. - Ne keress magyarázatot, varázsló, csak fogadd el!
A fajzat homlokán redőkbe gyűrődött a szürke bőr, a fénypászma keskeny csíkká szűkült, majd újból kúppá szélesedett. A harmadik gyertyatartóról olvadt masszaként folytak az asztalra a gyertyák.
Az apró baklövés nem kerülte el sem a Messor, sem a hadvezér figyelmét.
- Mi vásároljuk az emírtől a Fűszert, ez az ország Kránból él! Mi érdek fűzné az áruláshoz? - érvelt a rubinszemű. - Nem találok magyarázatot!
A stratéga újólag figyelmeztette:
- Ne keress magyarázatot! A logika csak addig segít, amíg okosabb vagy az ellenfélnél, utána kiismerhetetlen és alattomos ellenséggé válik.
A varázsló apró meghajlása az érdekes gondolatnak szólt.
- Bárhol is az igazság, a vád ólommá nehezül, mikor a te szádból hangzik el. - A vörös pászma idegesen rebbent falról-falra a teremben. - Bizonyíték híján nem dönthetünk, puszta megérzésekkel pedig nem járulhatunk a Nagyúr elé. Önfejű és hirtelen haragú, nem vállalhatom a felelőséget.
A Messor eddig mozdulatlanul térdepelt a földön, csak ekkor emelkedett fel. Udvariasan meghajolt mindkét fél felé, holott szívességet tett önkéntességével. A Tersius háta mögött nem utasíthatták.
- Az én feladatom megszerezni a bizonyítékot.
A két kráni meghajlása alig különbözött az övétől: a hadvezéré köszönetet, a varázslóé árnyalatnyi bosszúságot sugallt.

12.

Páros tánc

Eddig könnyen ment. Udvarokon és épületeken vágtak át; teraszról teraszra, szobáról szobára haladtak az el Hiada szíve felé. Ahol lehetett, az árnyékban surrantak tova, ahol kellett, álöltözetük mögé rejtőztek.
- Hé, ti! - a kiáltás mögöttük harsant. - Szerzetesek nem jöhetnek ide!
Az imént valóban elsurrantak egy figyelmetlen őrszem mellett, ámbár nem értették, mit vigyáz az apró, háromszög-forma udvaron. Semmi említésre méltót nem találtak itt: a talajt mély homok borította, a teraszok mindössze két szinttel magasodtak fölébük. Az el Hiada épületegyüttese mesterséges hegyként tört az ég felé, ez az alacsony udvar a csúcs közelében a tűzhányó kráterének tetszett.
Mindeddig semmi érdekesre nem akadtak; sem Fűre, sem más egyébre. A fenyegető kudarc azonban egyre csak hajszolta Ascyrát, akár megkésett futár a lovát.
- Eriggyetek vissza!
A Fekete Skorpió a teraszon állt, az ajtó felett, melyen az udvarra léptek. Nem a városőrség vörös theubját viselte, hanem az orgyilkos-testőrök hagyományos, fekete öltözetét. Ez nem sok jót ígért a két eltévedt szerzetesnek.
Vierre átkozta magát, amiért nem figyelt fel a mellvéd takarásában meghúzódó katonára. Most is végezhetnek ugyan vele, de már fellármázhatja a társait.
Tovább játszották hát az eltévedt szerzetes szerepét.
A Skorpió előrántotta handzsárját, könnyedén átszökkent a mellvéden, köpenye a sötétség foszlányaként lebbent mögötte. Puhán toppant a homokba előttük, napszítta arcán nem látszott az erőfeszítés... csak egy fölényes mosoly.
-  Rossz helyen jártok, Galradzsa barmai! - vigyorgott sötéten. Furcsállta ugyan egyikük égkék szemét, de nem fogott gyanút. Valószínűtlen, hogy ellenség észrevétlenül idáig jusson...
Ha égkék, hát égkék.
A betévedők riadtan hallgattak - két megszeppent bolond.
A terasz mellvédje mögül újabb Skorpió tűnt fel, hogy továbbra is szemmel tartsa társát. Ez szakértelemre vallott -kráni kiképzésre. A másik a kékszeműnek szegezte handzsárját, tekintete megjósolta szándékát.
A szerzetesek - talán félelmükben - egymásra pillantottak.
Támadni fog, üzente Ascyra. Hagyd nekem, végezz a másikkal!
A gorviki szempár mögül már a vérszomjas ragadozó nézett vissza rá.
Úgy lesz, testvérem!, ígérte a szellemhang.
A handzsár fenyegetőn feszült a pyarroni hasának.
- Na, te istenbarma - sziszegte az orgyilkos-testőr -, most következik a mese tanulsága: a verés. Ebből megtanulod, hogy Galradzsa tévutat is mutathat olykor. Hálás lehetsz a tanításért! - És felröhögött.
Visszahúzta a handzsárt, nehogy komolyabban megsebezze a szerzetest, de baljával kíméletlenül lesújtott. Csontos ökle szét is zúzza a szent ember orrát...
.... ha az valóban egyszerű szent ember.
A szelíd szerzetes villámgyorsan lehajolt, kezében acél villant; a Skorpió kiáltani próbált, de a tüdejébe levegő helyett csak vér érkezett. A homokba rogyott, segélykérőn pislogott társa felé: még tanúja lehetett, amint az keresztül-döfött szívvel átbukik a mellvéden, s tompa puffanással mellé zuhan. Reményvesztetten hanyatlott hátra, tekintete az égre meredt. Kék volt, mint a szerzetes szeme.
Míg Ascyra a terasz árkádjai alá vonszolta a hullákat, Vierre homokot söpört a vérre. Maguk is behúzódtak a boltívek sötétjébe, onnan kémlelték a szemközti teraszokat.
- Közel járunk - suttogta a pyarroni lány.
Vierre fintorgott a kendő alatt, ám ebből csak orrának mozgása látszott.
- Mihez járunk közel, testvérem? - A hasztalan keresgélést egyre inkább társnője rögeszméjének vélte.
- Csak az istenek tudják - vallotta be a kék szemű ügynök. - Ám ahhoz közel járunk, érzem. A Skorpiók nem álcázták magukat: ez zárt terület, itt rejtőzik, amit keresünk.
Ám a gorviki nem tágított:
- És mit keresünk?
Ascyrát megszállta a híres pyarroni nyugalom.
- Kiderül, testvérem. Rövidesen kiderül.
A teraszokon, a homokszín épületek ablakai mögött senki nem mozdult. A nap magasan járt az égen - órák teltek el, mióta beléptek a kolostor kapuján. Az udvaron nem látszott nyoma az imént lezajlott küzdelemnek. Az árkádok sötétje elrejtett győztest s legyőzöttet egyaránt.
A gorviki lány nem feledte a rémlátomást, mindent megtett, hogy visszafordítsa Ascyrát. Gúnyolódott, unalmat színlelt... holott mindvégig pattanásig feszülő idegekkel figyelt. Tudta, mi hajszolja a pyarroni lányt, mégis követte -és követni fogja, bármi történjék is -, mert azt is tudta, milyen fontos társnőjének a siker.
- Folytassuk -javasolta ezúttal ő. - Minden csendes... nem vettek észre.
Ritkán tévedett ekkorát.
A két szerzetes átsurrant a napsütötte udvaron, eltűnt a lépcsőház félhomályában. Szűk, meredek lépcsősor tört felfelé a fehérre meszelt falak között...
... az elöl haladó Vierre döbbenten hőkölt hátra. Midőn szeme hozzászokott a félhomályhoz, megpillantotta a falakon a színes rajzokat.
Szeme sarkából mágikus őrjeleknek vélte őket - ez indokolta riadalmát -, de alaposabb szemlélődés nélkül is látta
már, mégsem azok. Színek kavalkádjában apró, festett figurák sorjáztak egymás mellett és alatt, végtelennek tetsző sokaságban. Bizonyos jelek - különös lények és tárgyak -gyakorta ismétlődtek, mások csak ritkán tűntek fel újra.
- Írásnak látszik - állapította meg a pyarroni lány. - Habár nincs nyelv, mely ennyi betűt használna.
Vierre tudott ellenérvet:
- Úgy tűnik, mégis van - bökött fejével a falrajzra. Közben sűrűn sandított a lépcső teteje felé, nehogy újabb meglepetés érje őket.
Ascyra közel hajolva tanulmányozta a három ujjnyi jeleket: pontos, türelmes munkával készültek, az azonos figurák úgy hasonlítottak egymásra, akár egy pecsétkő lenyomatai.
-  Nem dzsadok festették - közölte idővel. Kék szemű, fekete hajú alakra mutatott; az elnagyolt vonalak nem emberi arcot mintáztak.
Néhol nagyobb figurák törték meg az írás egyhangúságát - képek a szövegsorok között, akár egy shadoni kódexben. Félmeztelen, kék szemű fajzat hajolt egy dzsad leány fölé, köröttük vörös festékkel ábrázolták a vért; fentről szörnyeteg arcú férfi tekintett le rájuk, fejét a Kék Hold korongja övezte.
-  Ősi írás... - találgatott Vierre, de társnője a szavába vágott:
-  Amund jelek. Az ott - mutatott a szörnyetegre -, maga Amhe-Ramun!
A gorviki lány tűrte, hogy félbeszakítsák, végighallgatta társnőjét, majd leheletnyi csend után befejezte a félbemaradt mondatot:
-... de a festék újnak látszik.
Mint sűrű, fojtogató füst, úgy telepedett rájuk a szorongató gyanú.
- Ez aggaszt engem is - sóhajtotta a pyarroni.
-  Gyerünk innen, testvérem! - próbálkozott újra Vierre. Nem mondta, jóllehet sejtette, a  jelek összefüggenek balsejtelmével.
De Ascyra szemében lázas tűz lobogott; elszántan a lépcső teteje felé indult. A gorviki lány átkozta a pyarroni tudás-
szomjat, mégis a nyomába szegődött. Hosszú ugrásokkal sietett felfelé, hiszen lemaradva aligha gondoskodhatott társa védelméről. Szeme sarkából gyűlölettel leste a falon sorjázó jeleket.
A világ keveset tudott az amund fenyegetésről. A dzsadok között, mióta világ a világ, legendák keringtek a mélysivatag veszedelmes teremtményeiről, a  kék szemű ördögökről. Úgy mondják, ők az Ősi Nép, ők emelték a mélysivatag határán álló titokzatos romokat, ők őrzik a mesés sonioni opált. Esztendőkkel ezelőttig a létezésüket sem bizonyították, ma meg tőlük retteg az egész dzsad világ, mert a jósok szerint a 3690-es esztendőben gonosz istenük, Amhe-Ramun testet öltött Ynev világán.
A két pyarroni ügynök jól emlékezett a 3690-es esztendőre: átkozottul sok munkájuk akadt abban az évben. A Titkosszolgálat sötét szektákat és tiltott rendeket számolt fel, egyiket a másik után - az évet a csillagkalendáriumok a Sötét Együttállás esztendejeként emlegetik. Ez idő alatt számtalan gonosz létforma tört be Ynevre a Külső Síkokról; beszélik, köztük volt Amhe-Ramun is, az Ősi Egyezményt kijátszó amund isten.
A lépcső apró szobába torkollt: a falakon festett jelek, az egyetlen ajtó mellett két, robusztus szobor. Amund férfiak voltak, duzzadó izmú, félmeztelen harcosok, kezükben fogazott karddal és kerek pajzzsal. Halántékig metszett szemüket lehunyva faragták a kőbe.
- Amund szobrok?! - fakadt ki Ascyra. - Hisz' messze innen a mélysivatag! - Azzal közelebb lépett, hogy alaposabban szemügyre vegye a nememberi vonásokat. Tudásvágya elnémította óvatosságát.
Vierre azonban érezte a veszélyt. Talán felfokozott érzékei, talán a különös ábrázolásmód keltette fel gyanúját. Lecsukott szemhéjak. A kráni őrbálványok jutottak eszébe.
Kétségbeesett igyekezettel rántotta vissza Ascyrát... de elkésett.
A kő-szemhéjak felpattantak, egyöntetű, zafír ragyogás töltötte ki a szemüregeket. A következő minutumban a szobrok leléptek talapzatukról - mozgásukat kövön csúszó kő csikorgása kísérte. Egyikük felrúgott egy korsót az eléjük hordott áldozati ajándékokból... Híg vér terült szét a földön, a szobor hatalmas lábnyomot hagyott benne.
A két lány lehátrált a lépcsőn; Vierre riadtan tapasztalta, hogy az amund bálványok fürgébbek kráni rokonaiknál.
- Élőszobrok! - használta a kifejezés pyarroni megfelelőjét. Üldözőik ingatag léptekkel követték őket a lépcsőn, jókora talpukhoz kicsinek bizonyultak a fokok. - Hallgass rám! - tett egy utolsó, kétségbeesett kísérletet a gorviki. -Nevezz gyávának, de most meneküljünk! Élőszobrok ellen nem harcolhatunk! - Igazat beszélt: fegyvereik nem tehettek kárt a mágiával átitatott kőben. Hirtelen jobb érvet is talált: - Amundok rejtőznek el Sobirában... a hírt Pyarronba kell juttatnunk!
Ascyra nem ellenkezett, hangja higgadtan csendült:
- Minden szavad szentigaz. De figyelj inkább a lépcsőre, mert sosem jutunk haza, ha a nyakad szeged...
Előnyük gyarapodott, kardtávolságon túl már megpördültek, és futásnak eredtek.
- Csak megtaláltuk! - nézett Vierrére a pyarroni a lépcsőfordulóban. - De most ki innen, mihamarabb!
A gorviki igen hálás volt a sorsnak, amiért társnője jobb belátásra tért. Most, hogy bepillanthattak a színfalak mögé, feszültsége felengedett. A meredek lépcsőkön, keskeny folyosókon nem érhetnek nyomukba a robusztus teremtmények. Egy kráni őrbálvány riasztaná a bálványmestert, s rajta keresztül az őrséget is, de a lány remélte, az amundok módszerei kevésbé kifinomultak. Üldözőik hamarosan lemaradnak, ők pedig fürgén, titokban elhagyják a kolostort.
Alig lesz nehezebb, mint a behatolás volt...
Úgy szökkentek a háromszögletű udvarra, akár ketrecből szabaduló tigrisek. A kijárat felé lódultak, kezükben támadó tartásba pördültek a kardok, lelkükben felriadt a gyilkos ragadozó.
Csapdába kerültek.
Az udvar falai mentén, az ajtók, ablakok, lépcsők előtt különös szerzetek álltak: az őrbálványok élő másai. Félmeztelen, lándzsahegyszemű férfiak, kezükben fogazott kard és kerek pajzs, bronzbarna bőrük alatt kimunkált izmok. Nememberi arcukon fennkölt kíméletlenség.
Idegen külsejük, néma mozdulatlanságuk megzavarta a két lányt. Támadó lendületük megtört; gyakorlottan pördültek vissza, hátukat egymásnak vetették, kardjaik védő tartásba emelkedtek.
- Pokolra veletek! - mormolta a gorviki. Ő került a lépcsővel szembe, tekintete a közeledő bálványok árnyát kutatta a sötétben. - Fogy az időnk! - fűzte hozzá, mert nem állhatta a csendet.
-  Mi a szándékotok velünk? - kiáltotta Ascyra az előtte állók felé, bár aligha hitte, hogy puszta szavakkal kivághatják magukat.
- Nem kaptok meg élve! - rikkantott Vierre a háta mögül. Fekete köpenyes alak lépett a mellvéd elé; kráni származása ellenére pyarroni nyelven szólt:
- Nem is vágynak rá. - Hangjában nem bujkált sem gúny, sem derű.
Amund férfi tűnt fel mellette, mellkasára törtfényű arany nyakék simult, bőrén olaj csillant. Büszke tartása kiemelte a többi fajzat közül, ahogyan a sivatagi oroszlán is nemesebb látvány a vándorló törzsek macskáinál. Kék szemében a rokon-színű írisz csak haloványan látszott; az amund végigfuttatta tekintetét szolgái során, utóbb a két pyarroni ügynököt szemlélte.
Mindkét lány tapasztaltabb volt annál, semhogy a titokzatos szemekbe nézzen, Ascyra mégis megérezte az idegen tudat érintését. Hiába szegült ellene, elméjében hangok csendültek - hasonlatosak a szellemnyelv szavaihoz, ám harsányak és kirekeszthetetlenek; félresöpörtek tudatából minden gondolatot.
Harc, szenvedés, halál! Úgy hangzott, mint valami ígéret.
A korcs mosoly eltűnt az amund szája szegletéből, ajkai keskeny vonallá záródtak. A finoman metszett arc a kráni felé fordult.
A két fejvadászlány ugrásra készen várakozott, félszáz nememberi fajzat gyűrűjében. Bátorságuk dacára, ezúttal megrezdült kezükben a kard, homlokukon átnedvesedett az emáme. Harcos nem kerülhet mostohább helyzetbe: egyáltalán nem ismerték az ellenfelet. Hogyan harcol, mire képes... és főként: mire képesek vajon ők ellene?
- Aggasztó! - morogta halkan Ascyra. - Krán szövetkezett az amundokkal.
A válasz nem váratott magára.
- Ami azt illeti, engem más is aggaszt. Hogy' az ördögben jutunk ki innen?
A lépcsőház nyílásában felbukkant a két szobor. Az ütemes dübörgés tompa dübbenések sorává lett, amint a súlyos lábak már a homokot taposták.
- Megérkeztek ezek is - sóhajtotta Vierre. Finom nyomással jelezte, merre fog kitörni.
Ám a következő minutumban a két bálvány újfent mozdulatlanná dermedt. Az amund a teraszon előretartott kézzel állt, nyitott tenyerén festett jel virított.
A bálványmester!, villant Vierre eszébe.
-  Ő Numeeth hat-neb, Amhe-Ramun papja - harsogta a kráni; ezúttal cinkos gúny vegyült a hangjába: - Akad még tucatnyi címe és rangja, de azokat felesleges lenne elsorolnom.
A fajzat büszkén düllesztette mellkasát, mintha értené a pyarroni szót.
-  Az imént - folytatta a kráni -, tudatta veletek, hogy áldozati ajándékként fogjátok szolgálni az uralkodó-istent. Amhe-Ramun kedveli a szép, fiatal ember-nőstényeket. Tudni akarom, hogyan harcoltok, ezért beszéltem neki Palotaszerte legendás szépségetekről. - Elfintorodott, maró gúnnyal folytatta: - Nektek személyesen ugyan nem sikerült, ám a híretek eljutott a Palotába.
Az amund pap türelmetlennek látszott, holdsugár tekintete a kráni felé rebbent.
- Készen álltok? - kérdezte az.
Ascyra - tőle merőben szokatlan módon - a homokba köpött. Vierre maga előtt látta eltökélt arcát, a fakókék szemek fagyos villanását.
Egyenes, akár a büszke hegyifenyők, gondolta szeretettel. Szegd fel a fejed, Ascyra, tekints csak mindig előre, s védd az elveidet... ez a te utad. A hátadra majd ügyelek én!
Ezúttal mindkét fejvadászlány fejében felzendült a szellemakkord:
Harc, szenvedés, halál!
A kráni olvasott arcuk rándulásából.
- Ígéretet tett, hogy harcolhattok az életetekért. Sok szenvedéssel jár majd, végül kívánni fogjátok a halált. Ez Amhe-Ramun akarata!
Bólintott a fajzat felé; az ökölbe szorította markát, s a bálványok ismét mozgásba lendültek. Az idő újra meglódult. A tág térben a szobrok fürgébben mozoghattak: nem szökkentek, pördültek - egyetlen felesleges mozdulatot sem tettek, csak ellenállhatatlan lendülettel törtek céljuk felé.
Vierre jelt adott. Ketten két irányba ugrottak, a két kard egyidőben vágott. Csengő pendülés. A következő pillanatban újból egymásnak vetett háttal álltak, ezúttal a szobordémonok mögött.
A bálványok kőbe álmodott vonásain nem látszott meglepetés. Egy hús-vér ellenfél átmetszett inakkal bukott volna a homokba, az ő bokájukból csak apró szilánkok pattantak le. Máris szembefordultak ellenfeleikkel.
Veszélyes játék ez, testvérem!, üzente Vierre. Ha elér a kardjuk, megnyomorodunk.
Válaszra nem jutott idő, a szobordémonok újra támadtak. A gorviki lány ezúttal is jelt adott, Ascyra pedig tette a dolgát. Védte társnőjét, míg az - Minél nagyobb, annál nagyobbat esik a dög! - lábsöpréssel próbálkozott.
Mázsás kőoszlopot próbált felbillenteni. Lábába fájdalom hasított, s a bálvány meg sem roggyant.
A pyarroni nem bocsátkozott harcba egyedül; kitért a támadások elől - ahogyan társnőjétől tanulta -, s a hátán átgurulva ismét mellette termett.
Évek alatt gyakorolták össze a páros harcmodort, ez jelentette fegyverforgató tudományuk tetőpontját. Nem együtt, hanem egy emberként mozogtak; akár egy négy kezű-, négy lábú teremtmény. Vierre kifinomult jelekkel, olykor mentális üzenetekkel irányított, Ascyra pedig gondolkodás nélkül engedelmeskedett.
Az egyik bálvány végre döngve hanyatt zuhant a gorviki lány mozdulata nyomán; porfelleg nyelte el.
A másik kirontott a kavargó homokból - s bár nem láthatott át rajta, tévedhetetlenül tudta az irányt.
Ascyra, a hűvös gondolkodó elméjében reményteli sejtelem született. Arcán, a figyelem maszkja mögött mosoly derengett fel; jelzett társnőjének, kivált a védekező állásból, és a terasz felé lendült.
A gorviki lány változtatott tartásán, önálló védekezésre készült. Meglepte a felfedezés: meleg folyadék csorran végig az oldalán. Lesandítva tépett, véres rongyokat látott, szíve alatt roncsolt szélű vágás lüktetett. Mintha nem is a saját teste volna - nem érzett fájdalmat, nem emlékezett, mikor sebesült meg.
A harci láz. Számtalanszor megesett már. Ha Arel papjai nem kegyesek hozzá, már hegek és varratok csúfítanák egész testét.
Ascyra elrugaszkodott, átszökkent az amund őrök felett; ujjai épp hogy fogódzót találtak a mellvéd peremén. Mire odalenn felemelkedtek a fogazott pengék, ő felhúzta magát, s a védfal tetején egyensúlyozva felegyenesedett. Egyetlen ugrás választotta el a hátrahőkölő paptól és a kránitól.
Melyiktek legyen az első?
Fekete Skorpiók és amund testőrök rohantak feléjük -reménytelen távolságból. A pyarroni lány tökéletes biztonsággal állt a keskeny peremen; régen lebomlott róla az emáme, fehér arcbőre, fakószőke haja világolt a napfényben.
Elfojtott egy kegyetlen mosolyt, elővonta kardjait.
Numeeth hat-neb hitetlenkedve meredt a különös jelenésre, a kék szemű nőstény emberre. Sosem hallott még hasonló csodáról. Alig-alig látta benne az emberfaj korcs vonásait -alabástromfehér bőre, finom arca inkább egy Nethiree szoborra emlékeztették. A csodálat megbénította, a meneth függve maradt övében... holott a leányt, ha istennőről mintázták is, démon lakta.
Pengévé keskenyült ajakkal, hangtalanul villantotta kardját a pap felé.
Az eljövendő pillanat a hat-neb halálát ígérte...
A kráni torkából görcsös varázsige szakadt fel, előrelendülő balja Ascyrát vádolta. A pyarroni lányt láthatatlan széllökés kapta a hátára, letaszította a mellvédről, s szeszélyes táncosként pörgette, sodorta a levegőben. Majd, mint unt ágyast a csapodár szerető, hirtelen eltaszította; Ascyra az udvarra zuhant. Ernyedten forgott a homokban, mire nyugalomra lelt, mindkét kardját elveszítette.
Talpra szökkent; felrepedt ajkáról vér csordult fehér arcbőrére. Szemében lobot vetett a düh, s vonásait is a harag véste át, nem a fájdalom, holott jobb karja szemlátomást kicsavarodott.
Távolabb Vierre a maga táncát járta: sebesen pergő, örömtelen táncot. A Halál táncát. Abbitacél csengő dalára, súlyos léptek dobszavára.
Látta társnője kudarcát, sérült botladozását, szeme sarkából megpillantotta a talpra álló másik őrbálványt is. Kétségbeesetten gurult, hajolt el újra meg újra az iszonyú amund kard csapásai elől, egy-egy szívdobbanásnyi időt nyerve el az enyészet elől.
Midőn a második bálvány Ascyra nyomába lendült, mégis feladta a védekezést. A combjába maró kardcsapást is vállalva, elsuhant ellenfele mellett; szinte repült a homok felett, s magasra szökkenve, ismét felrúgta a szoborharcost. Immár érezte a fájdalmat: az oldalában, a combjában lüktetett, s most felsajdult a bokájában is.
- Páros harc! Páros harc megint! - hörögte a pyarroni felé.
Ascyra a fegyvere után vetődött. Mire a szobordémon beérte őket, ismét egymásnak feszülő háttal álltak előtte.
Nem érhet véget így! Homok csikordult a gorviki lány fogai között.
Évek kemény munkája, a küldetések... ellene szólt mindaz, ami mögöttük állt.
Nem tűrhetitek, istenek! Arell Uwel! Darton! Hol vagytok hát?! A hátában érezte Ascyra izmainak remegését.
Kivágjuk magunkat! Kiköpte a homokot. Hisz kijutottunk eddig mindenhonnan: Eronéból, Shadlekböl, a Krán-menti hercegségből, Abradóból, a nomádok közül, a Ranagol-szekták templomaiból, az árulók palotáiból, az ellenség haditáboraiból...
Az emlékek erőt adtak. Önbizalmat, hitet.
Ketten vagyunk!
Érezte Ascyra mozdulatainak bizonytalanságát; a vállába maró fájdalom emlékeztette a negyedik kard hiányára. Neki kell óvnia a harmadik oldalt is, áthatolhatatlan pengefüggönnyel foltozni be a védelmükön tátongó rést.
Átjutottak a holtponton, nem törtek meg - de ki tudja, hány hasonló következik még?
-  A paptól kapják az erőt - zihálta Ascyra két mozdulat között. - Ha végzel vele, megdermednek.
- Biztos vagy benne? - firtatta a gorviki, amint ismét jutott idő a szóra.
Sokáig nem érkezett válasz. Kétségbeejtő harcot vívtak, de Vierre már bizakodott, hiszen társa szavai szerint akarat feszült ellen az akaratnak - márpedig az amund is kifárad egyszer!
- Nem - nyögte a pyarroni nagy sokára.
Numeeth hat-neb elégedettség és bosszúság között őrlődött: az uralkodó-isten kedvét leli a hosszú szertartásban, ám ő ólmos fáradtsággal fizet istene öröméért. A szertartás még csak az első harmadban tart, kettő még várat magára: szenvedés és halál.
Kezeit az udvar felé emelte, kiterjesztette hatalmát, akárha lomhán hömpölygő felhőt fakasztana két tenyeréből. Amhe-Ramun akarata a felhőben lakozott.
Háború és együvé tartozás.
Mindkét fejvadászlány megérezte a köröttük áramló idegen akaratot. Sötét fellegként hömpölygött az asztrálvilágban; eltompította érzelmeiket, szorongást keltett...
... és beszivárgott a lelkükbe.
Vierre riadtan tapasztalta, hogy elburjánzik benne a bizonytalanság. Nem érti önmagát, értelmüket vesztik a célok, melyek egész eddigi életében vezették. Lelke homokviharba keveredett vándorként kereste az utat, melyről letévedt...
Ösztönös mozdulattal félrehajolt a bálvány kardja elől, a fogazott penge a mögötte állót találta el. A szőke lány térdre rogyott, hátából vérfolyam fakadt.
Ascyra?
A gorviki nem érzett semmit, csak valami megmagyarázhatatlan keserűséget. Az okát kereste, s egyetlen, kurta pillanatra fel is ismerte: hiszen Ascyra a társa, a testvére! Azután a társ, a testvér szó értelmét vesztette.
Jelentése ott bujkált a tudatában, mint holmi incselkedő délibáb. Megpróbált a nyomába szegődni.
Emlékezett mindenre: Eronéra, Abradóra, a  sok ellenséges palotára - Ascyra minden emlékképben mellette állt. Számtalanszor kockáztatták saját életüket, hogy megmentsék a másikét...
Micsoda ostobaság!
Felismerte a változást: nem tartozott senkihez és semmihez - csak Vierre volt, az egyén. Hiába próbálta emlékei alapján újra felépíteni az összetartozás érzését, az építmény minduntalan széthullott.
Mindkét amund bálvány a pyarroni lányt támadta. Az kétségbeesetten gurult távolabb - vére elvegyült a homokkal -, de a szobrok kíméletlen közönnyel követték. Az Amhe-pap áthajolt a mellvéd felett, holdkék szemében kegyetlen fény parázslott. Szenvedés.
Vierre bénultan állt, nem érzett mást, csak az iménti keserűséget. Miért is segítene?
A rettenetes kardok újra és újra lesújtottak, Ascyra épen maradt kezével védekezett. Idővel már csak kúszva-gurulva vergődött a homokban... ám a bálványok még ekkor sem végeztek vele.
Kimért céltudatosággal gyötörték.
Vierre lelkében olykor fellobbant a düh parazsa, de a láng mindahányszor lelohadt. Sem cselekedni, sem távozni nem tudott. Az Amhe-pap az égre emelte arcát és karjait; fennhangon kántált, szavait megismételte a körben álló amundok kórusa. A kráni közönnyel szemlélte Ascyra sorsát, pillantása olykor Vierrére tévedt.
A pyarroni lány testét már elborították az iszonyú sebek, ám arcát egyetlen vágás sem érte. A Déli Jégmezők fagyos, rezzenetlen szépségét őrizte vonásain. Mintha a testét tépő kín el sem jutott volna az odabenn lakozó lényig... a rezzenetlen lélekig.
Sápadt bőre márvány-fehéren vakított a vérveszteségtől, fakókék szemein át pyarron ege tekintett az  amundokra. Nem vett tudomást sem róluk, sem a szenvedésről.
Nem könyörgött kegyelemért, a megváltó halálért.
A megvető mosoly akkor sem halványult el ajkán, amikor a gyönge test végül cserbenhagyta.
Halál.
Amhe-Ramun papja leeresztette kezét. Elhallgatott az engedelmes kórus is.
A szertartás bevégeztetett, ám az utolsó harmad nem az elvárt rend szerint ért véget. Az uralkodó-isten nem fogadta el az áldozatot. A test harcolt, szenvedett, s meghalt - ám a lélek legyőzte őt.
Vierrében elviselhetetlenné fokozódott a keserűség; többé nem kutatta az okát, mindössze szabadulni vágyott tőle. Noha szívében vaskos kapcsok foszlottak semmivé, nem hazudtolta meg származását: a feledésre ősei útját választotta - az élethalálharcot.
Lelkében elszabadult a gorviki fenevad.
Mire a szobordémonok beérték, öt amund őrt küldött Amhe-Ramun túlvilágára. Cikázó kobrakardjai ellen mit sem értek a lomha, fogazott fegyverek, s az abbitacél ezúttal húsba, nem sérthetetlen kőbe mart.
A bálványok rokona lett: démon maga is.
Nem gondolkodott és nem tervezett, nem érzett és nem emlékezett... csak létezett és harcolt. Önfeledten és kegyetlenül, minden cél nélkül. Nem győzni akart és nem pusztítani, csak harcolni és harcolni... míg az ellenség vagy a kimerültség le nem dönti a lábáról.
Az amund pap hitetlenül figyelte az alant kavargó homokot, a szélvészként pörgő és táncoló küzdőket. A második ember nőstény felülmúlta még az előzőt is.
Az amund nép nem ismerte a harcművészetet, jóllehet a háború istenének papjai gyakorolták a fegyverforgatást, s az ősi rítusok is tartalmaztak szent erejű rikoltásokat, melyek megsokszorozzák a harci erőt és ügyességet. Numeeth hat-neb fejében mégis megfordult a gondolat: az ember nőstény harca már valami olyasmi, mely messze túllép az ellenség elpusztításán. Már-már elismerésre méltó.
Művészet.
Száműzte a hitetlen gondolatot, megacélozta akaratát, és fokozta a szobordémonok erejét. Visszavonta Amhe-Ramun hatalmát az udvar fölül, mert szüksége volt minden energiájára. Egész testében megfeszülve, a szobrokra összpontosított.
Vierre nem érzékelte az asztrálfelleg halványulását, tudatáig nem jutott el a múlt és a jelen... a jövő pedig mindössze életösztön formájában létezett. Szelleme minden kapcsolatot megszakított a világgal, testét és lelkét az elszabadult fenevad uralta. Nem érezte a sebek fájdalmát, testére, csak mint fegyverre gondolt.
Az acél nem érzi a kínt.
A fejvadászkardok csengve csaptak le a szobrok fejére, nyakára; ha testüket nem kő alkotja, tucatszor, százszor meghaltak volna már. Vierrét minden vágásnál olyan öröm
és elégedettség öntötte el, akárha győzelmet aratott volna felettük.
De nem győzhetett.
Teste fáradt, a sebek egyre inkább akadályozták. Karjából, lábából áruló hirtelenséggel illant el az erő. Mielőtt eszméletét vesztette, egyetlen minutumra megvilágosodott az elméje.
Emlékezett Ascyra halálára, a lelkében tomboló őrületre...
S a jelen valóságából is megpillantott valamit.
A bálványokon túl, a terasz magasában fekete árny vált ki a semmiből. Éjszín sequor sújtott le az amund pap csuklójára. Amint a lemetszett kézfej a földre hullott, a bálványok szoborrá dermedtek, döngve zuhantak a homokba.
Vierrére ekkor tört rá a sötétség.

13.

Ki cselt vet...

A trónterem színes, kavargó forgataga megnyílt a három feketébe öltözött, feldúlt arcú férfi előtt. A kráni szabados, nyomában két Fekete Skorpióval, átvágott a tömegen, egyenest az emír trónusáig. A hurik szétrebbentek, a mogorva testőrök félreálltak a varázstudó útjából.
- Beszélnünk kell, emírem! - suttogta a szabados az uralkodó fülébe. - Halaszthatatlan híreket hoztam az el Hiadából.
Az emír arcjátéka szégyenbe hozta Pyarron legkülönb komédiásait is: léha örömöt tettetett, holott lelkét aggodalom mardosta. A csarnok egy elfüggönyözött fülkéjébe húzódtak vissza; két Skorpió őrizte magányukat.
- Hallgatlak, ravasz tanácsnokom - váltott hangnemet az uralkodó.
A varázstudó suttogott.
- Kevés az időnk, Fényességes, felfedezték szövetségeseinket a kolostorban. - Rövid szünetet tartott, de az uralkodó türelmetlen fintora láttán gyorsan folytatta. - A két pyarroni ügynök járt odabenn..., bizonyára emlékszel még, akiket áruló ékszerészed hozatott el Sobirába.
Az emír sürgetőleg bólintott.
- Úgy intéztem, hogy Numeeth kivégezze őket. Az egyikkel nem lesz több gondunk, de a másik... megszökött. -Megjátszott hitetlenséggel tárta szét karját. - Pontosabban, megszöktették: a kráni Messor.
-  Hogyan?! - horkantott az uralkodó. Dühösen rángatta földet söprő kaftánját, ami korábbi igyekezetében beakadt valahová. Bosszúsan nyugtázta, hogy maga áll rajta. - A kráni megmentette a pyarronit? Hol itt az összefüggés?!
- Nem tudom, emírem - ismerte be a szabados. - Talán hiba csúszott a számításainkba... mégsem játszottuk ki kellőképpen egymás ellen a két hatalom kémjeit. Sajnos, a krániak tudnak Numeeth  jelenlétéről.
Az uralkodó idegesen morzsolgatta kecskeszakáiiát, s ettől hamarost  jobb kedvre derült - talán az így felszippantott serkentő por tette, talán az eszébe ötlő gondolat.
- Kedves barátom, a krániak amúgy is megneszelték volna, mit rejtegetünk a kolostorban... hiszen ez tervünk lényege. Nem látom be, mi baj történt?
A varázstudó felkészülten várta ezt az érvet.
- Fényességes, az amund háború nélkülünk is megindul, számunkra csak az fontos, hogy hasznot húzzunk belőle. Ha teljesítjük az alku ránk eső részét, Amhe-Ramun kegyes lesz hozzád.
Az emír nem szívesen hallotta, ha nálánál nagyobb hatalmakat emlegetnek - Krán és Pyarron legalább messze van, ám Amhe-Ramun átkozottul közel.
- Szavaid csaponganak, mint naptól szédült legyek - dörmögte. - Mi köze ennek a történtekhez?!
A kráni szabados elfojtott egy mosolyt; a beszélgetés a kívánt mederben folyt.
-  Arra céloztam, emírem, hogy nem maradhatunk le a történelemről. Ha siettetjük az eseményeket, nem tűnik fel, hogy nélkülünk is lezajlanának. - Színpadias mozdulattal tárta szét karját, mint aki világot rengető bölcsességet szándékszik mondani. - A Tersiust nekünk kell Numeeth csapdájába csalni! Miként egykoron neked, úgy az amundnak is elmagyaráztam, hogyan irányítja Krán a légióit... a Tersius halálával hónapokra megbénulnak a seregek, míg az új hőst el nem fogadják a katonák. Ha amund szövetségeseink a Nagyúr halála után indítanak hadjáratot, nem kell tartaniuk Krán közbelépésétől. Ilyen egyszerű... Mindenki úgy hiszi
majd, Te robbantottad ki a Manifesztációs Háborút, bölcs emírem.
Az emír arca felragyogott, akár a Kék Hold Éjközép után. A bölcs uralkodók helyesen választják meg tanácsnokaikat!
- Mit tegyünk hát?
A szabados ezúttal is készen állt a válasszal.
-  Nos, a Tersius forrófejű, harcos lelkű férfiú. Ha jól számítok, éktelen haragra gerjed ellened, emírem, s nekünk pontosan erre van szükségünk. Ha felbosszantod, nyomban a véred ontaná... utánad ront, akár az amundok közé is.
A terv nem nyerte el az uralkodó tetszését.
- És ha testőrségem nem képes megfékezni a krániakat?! - Beleborzongott már a gondolatba is: a Tersius, a medvetermetű testőrei s a négy kráni ördög! - Mindkettőnket meggyilkolnak, kedves tanácsnokom, s akkor kudarcba fúl a terv. Jobb lenne máris átköltöznünk az el Hiadába!
A kráni szabados előre látta a beszélgetés fordulatait, ahogyan a shibarai hajós folyója kanyarulatait. Minden örvényre és nehézségre felkészült.
- Nem tehetjük, Fényességes, tervünk sikerét kockáztatnánk. Én visszatérek a kolostorba, hogy irányítsam az amundot, de Neked maradnod kell a végső pillanatig. Kieszeltem egy cselt, mely biztosítja testi épségedet.
A fülke félhomályában még közelebb hajolt az emír füléhez. Az uralkodó aggodalmas arca lassan felderült.
-  Oh, ravasz kráni! - sóhajtott fel megkönnyebbülten. -Menj, térj vissza el Hiadába! Erősítsd meg a védelmet... melléd adok kétszáz Skorpiót, és válassz egy ezredet a városőrségből! - Felnevetett. - Rövidesen csatlakozom hozzád... ám előbb felingerlem a szunnyadó oroszlánt!

Egy elhagyatott kapualjban rakta le válláról az alélt lányt. Leültette a földre, hátát a falnak támasztotta, tagjait igyekezett úgy rendezni, hogy bóbiskoló koldusnak lássék. A szakadt, mocskos theub, a barna vérfoltok csak hihetőbbé tették
az álcát. A lány fejét a saroknak döntötte, az emámével és a kendővel letakarta arcát, kezét elrejtette a ruha ujjába. A fejvadászkardokat sóhajtásnyi ideig szeretettel tartotta a kezében - milyen régen is volt! -, majd visszacsúsztatta őket a lány ruhája alá, rejtett tokjukba.
Magára hagyta az eszméletlen teremtést; mi mást tehetett volna? Mégsem vihette Pyarron ügynökét a krániak közé! Ezerszer inkább az amundoknak hagyja...
Szorosra fogta a zsákmányolt kaftánt, nehogy a kíváncsi dzsad tekintetek felfedezzék alatta a Lopakodót. Visszaindult a Palotába.
Amundok rejtőznek az el Hiadában! A hadvezér nem tévedett.
Sietett. Viharkék tekintetéből erő sugárzott, megnyitotta előtte a tömeget. Félvérnek nézték, félig dzsad, félig külvilági sivataglakónak - csak az ő vonásaik ilyen eltökéltek, csak az ő tekintetük rejt ennyi vad erőt...
Mintha egy örökkévalóságnyi idő telt volna el, mióta a Lopakodót felöltve, láthatatlanul behatolt az el Hiadába, s észrevétlenül elhaladt a Fekete Skorpiók mellett, egészen a kolostor legfelső épületéig. Az amundokkal már nehezebb dolga lett volna, ha nem köti le figyelmüket a két pyarroni ügynök.
Elkomorodott, ahogy a fehér bőrű lányra gondolt.
Rajta már nem segíthetett - vajon megtette volna, ha időben érkezik? Ő megtette volna, de megteheti-e a Messor is?
Tiszteletreméltó élete volt s dicsőséges halála. Kár, hogy nem Kránt szolgálta!
Ám ebben már  maga sem volt bizonyos. Kránnak hasznára vált volna, de vajon hasznára lett volna a nőnek is?! Sajnálta a pyarronit, végtelenül többre tartotta gyilkosainál.
Akkor végezték ki, amikor ő az udvarra lépett.
Miért nem segített rajta a társa?
A háromszögletű udvaron erős mágiát jelzett a Lopakodó - talán ez vette el a  gorviki lány eszét. Az őrbálványok szintén sugároztak mágiát, s a fejvadász különleges érzékei leleplezték a bálványmestert is. Meghúzódott, figyelt. Minél többet lát, annál több hírrel segítheti döntéseiben a varázslót és a hadvezért. Nem utasították a gyilkolásra - önmagától pedig nem szívesen ölt. Ha halottakra lenne szükségük, a Mortelt küldik. Tőle hűvös nyugalmat vártak, figyelmet; csak híreket.
A szerepek mégis felcserélődtek: a Mortel egykedvűen nézte volna végig a gorviki lány halálát, ám a Messor képtelen volt a tétlenségre...
A menekülés embertpróbáló feladatnak ígérkezett, vállán a magatehetetlen testtel. Nem válhatott láthatatlanná. De a Birodalmi Klán fejvadászai nem véletlenül nyerték el hírnevüket - nem különleges felszerelésük miatt számítanak a legjobbak közé, éppen fordítva, csak a legkülönbek ölthetik magukra a Lopakodót.
A kavarodást kihasználva kivágta magát a lejárat felé - a pap megsebesült, a bálványok megbénultak, az amund katonák pedig nem fékezhették meg. Hiába álltak útjába a kolostort őrző Skorpiók is; úgy tört át közöttük, miként a hatalmas Shibara a sivatagon.
El Dzsiah volt - rettegtek tőle.
Az alsóbb szinteken - ahová csak ő jutott el, a felfordulás híre egyelőre nem - a pyarroniak cselét alkalmazta. Szerzetesi theubot öltött, erőszak nélkül, álruhában hagyta el a kolostort.
Az első házak közül azután visszatekintett a kopár dombháton magasodó kolostorra: a távolból nyoma sem látszott az odabenn elszabadult káosznak. Az épületmonstrum némán őrizte titkát.
Az emír szövetkezett az amundokkal...
Két légiós kísérte az elsötétített terem ajtajáig. A varázsló és a hadvezér úgy vártak rá odabenn, akárha megdermedt volna az idő, mintha nem teltek volna el hosszú órák, mióta a Messor kitette lábát a helyiségből. A vörös szempár halvány derengésbe vonta alakját, végigkísérte az ajtótól a varázskörig.
A fejvadász nem szólt, némán meghajolt csupán, s meditációs ülésbe ereszkedett a számára kijelölt körben. A dzsad kattant az ajtó előtt levette, testét a Lopakodó tompán fénylő, folyékony fémje borította be.
Balját szertartásosan előrenyújtotta: a különös, fekete fém megremegett, s lomha hullámokban áramlott végig bal kezén, égre fordított tenyere felé. Kicsiny golyóvá formálódott, nőttön-nőtt, míg végül opálos-fekete gömbbé duzzadt a férfi kezében. Ekkor a Messor óvatosan a földre helyezte - a tárgy ridegen, fémesen koppant a kövön.
Valójában több volt puszta tárgynál, jóllehet élőlénynél kevesebb. Mágia alkotta, önálló létformaként emlegették a varázstudók. Saját akarattal nem rendelkezett, de asztrál- és mentáltesttel igen, igaz, csak csíra formájában. A szóbeszéd szerint az első Lopakodókat a Tizenhármak teremtették segítségül a legveszedelmesebb aquir fajok megzabolázásához; a Birodalom fejvadászai másként aligha szállhattak alá Fray-Grimonar aquir járataiba. A folyékony fémvértezet nélkül nem vehették fel a versenyt az odalenn lakó vadászokkal.
A Messor meghajolt a Lopakodó gömbje előtt, mezítelen felsőtestén megfeszültek az acélos izmok. A vért alatt mindössze fekete pantallót és fegyverövet viselt.
A másik két kráni is elfoglalta helyét. A gyertyalángok imbolyogtak, akár korábban, a fekete selymek felduzzadtak, pányváiknak feszültek, mint vihar előtt a csapkodó vitorlák.
Vihar készülődött a Messor szemében is.
A jelentés ezúttal rövid időt vett igénybe. Amikor véget ért, a varázsló lopva a fejvadászra pillantott, szürke bőre árnyalatnyival még szürkébbnek látszott, gyűrött arcán megszaporodtak a ráncok. Mindketten a hadvezért nézték: transz bűvölte vonásain is átrémlett a meglepetés és az aggodalom.
A folyosó felől súlyos léptek döngése hangzott: vasalt csizmák csattantak a kövön, az ajtó robusztus váll lökésétől reccsent. A nyílást betöltötte a Tersius páncélos alakja.
- Mi folyik itt!? - mennydörögte a parancsoláshoz szokott hang. Az emberóriás belépett, ónixszürke szemei dühödten
villantak a varázsló felé. Fekete vértjén gyertyák visszfénye táncolt.
A fajzat nem jött zavarba, cseppnyi félelem nélkül felelt, de azért tisztelettudó sietséggel szökkent talpra.
- Kihallgatás, a te parancsod szerint, Nagyúr.
A Tersius nyomában két Pusztító nyomult a helyiségbe -irdatlan termetük szinte kiszorította a levegőt a teremből.
- Merem remélni, nem titkolózol előttem, varázsló! - harsogta a Tersius, s gyanakvón tekintett le a rubinszemű teremtményre. Intésére az egyik Pusztító eltávolította a termet sötétítő selymeket; napfény ömlött a falak közé, hunyorgásra kárhoztatva a varázslót, s felriasztva az elrévedő hadvezért.
- Az emír szövetkezett Amhe-Ramunnal! - bökte ki öntudatlanul a stratéga.
A varázslófajzat felszisszent, megrovó pillantást villantott az apró emberke felé. De az csak csapzott madárként pislogott a körötte tornyosuló alakokra - a transzból kiszakadva, nem ért még el tudatáig a való világ.
- Amhe-Ramun?! - visszhangozta az égzengés. - A korcs vallás, mely istene eljövetelét jövendölte? A sivataglakók hamis istensége?
-  Amundoknak nevezzük őket, Nagyúr - pontosított a fajzat, hangsúlyával szellemi fölényét érzékeltetve. Vörös szeme fensőbbséget sugárzott.
Az emberóriásbán felhorgadt a kardforgató sértett büszkesége.
- Árulás! - harsogta a Keleti Szárny csendjébe. A jelenlévők lélegzetvisszafojtva hallgattak, nem sejtvén, kire irányul majd rettentő haragja: az elvetemült emírre, a fennhéjazó varázslóra, netán az idegen istenségre. Irdatlan jobbja bosszúsan söpörte le az almáriumról a gyertyatartókat; a lángok belekaptak a tépett fekete selymekbe.
A fajzat megkísérelte lecsillapítani, észrevétlenül békésebb irányba terelni parttalan dühét.
- Esztendők óta tudjuk már, Nagyúr, igaz a jövendölés. -Vértelen ajkán mintha önelégült mosoly futott volna át.
A Birodalmi Légiók hőse lehajtotta busa fejét, egészen a másik fölé hajolt; koponyáján fehéren villant az ősz sörte. Sasorra felett haragvó ráncokba gyűrődött a napégette bőr.
- Árulás! - ismételte nyugodtabb hangon, ám dühe mit sem enyhült. Mi több, elszánássá érett. - Álnok kígyó - sziszegte; óriás állkapcsán kidagadtak az izmok, akárha máris ellensége torkát szorongatnák fogai.
Az aquir fajzat rémülten elhátrált. Elfogta a kétségbeesés: hiába védekezne mágiával, az irdatlan test kiáll minden fizikai rombolást, a lelket pedig kár célba venni. A Tersius mágikus védelmét a Birodalmi Belsőiskola mágusmesterei tervezték és építették fel.
- Nagyúr! - kiáltotta kérlelőn, de a hős lomhán ingatta fejét.
-  Nem, varázsló, ezúttal nem! - Az ónixszürke szemek sarkába mély ráncokat vésett az elszánás. - Elég volt a kéretlen tanácsokból, az ostoba fennhéjázásból! A Légiók Tersiusa vagyok, a döntés az enyém! - Évtizedek alatt felgyülemlett keserűség tört ki az emberóriásból. - Harcos vagyok, a Légiók hőse, háromszázezer válogatott katona példaképe és vezére... én döntök!
A fajzat kishíján felsóhajtott a megkönnyebbüléstől, amikor felfogta a Nagyúr szavait. Lám, Krán messze van! -gondolta gúnyosan, miközben ügyelt, nehogy arcára kiüljenek valós érzelmei. Tovább színlelte a kétségbeesést - ezúttal a politikus kétségbeesését.
Az öreg légiós még ekkor is szomorúan ingatta busa fejét, akár a ketrecbe zárt emberevő medve, akit rászoktattak a döglött halra és a nyakörvre. Most kiszabadult ketrecéből, és a szabadság szagát hozta felé a szél: a vér szagát. Mennyi elvesztegetett esztendő!, gondolta komoran.
- Harcos vagyok... voltam - helyesbített -, sosem vágytam más lenni. Egyszer sem győztek le, mert a helyes utat jártam: a kard útját. Mióta Tersius vagyok, ti adjátok kezembe a kardom, s ha eleget öltem, mákonyos szavaitokkal kicsavarjátok belőle.
A Pusztítók rémült tisztelettel meredtek rá, ő pedig, mint aki hosszú álomból ébred, körbehordozta tekintetét a termen: a lángoló selymeken, a földre festett varázskörön, az emberek arcán. A hosszú út után pillantása ismét az aquirfajzaton állapodott meg.
- A katonáim hadvezérnek hisznek, bölcsnek és bátornak - dörmögte lomha szóval a varázsló arcába -, holott ostoba, gyáva báb vagyok. Ti szóltok a számból, ti emelitek a kardom. Átkozott hazugság az egész!
Elhallgatott.
-  Szépen szóltál, uram - morogta az egyik Pusztító. -Mutass nekünk igazságot, és téged követünk!
A fajzat bujkáló mosollyal hallgatta az öreg medve szónoklatát. Mert szónoklat volt, előre kieszelt, megfogalmazott beszéd. Régóta tudta, miféle indulatok fűtik az egykori Pusztítót.
- Katonák, távozzatok! - intett a két testőrnek.
De azok nem mozdultak, kérdőn fordultak a Nagyúr felé.
-  Maradtok! - parancsolta az. - Többé nincs titkom a katonáim előtt.
A rubinszemű már-már megszánta az ősz hőst, mivel azonban ezt az érzést soha nem ismerte, csak lesajnálón gondolhatott rá.
Micsoda sors: egyszer hiszed magad szabadnak, holott sosem voltál inkább rabszolga! Saját megszállottságod ver láncra.
- Hazaárulásra készülsz, Nagyúr! - figyelmeztette merészen, mert úgy ítélte, a fenevad már kitombolta magát.
A Tersius arca egészen elszürkült, alig különbözött sörte-rövid üstöke, s az aquirfajzat bőrének színétől. Szája szegletében idegesen rándult egy izom.
- Ne merészeld, varázsló! Itt én képviselem a Birodalmat, te csak a tanácsadóm vagy! - Szeme obszidiánná sötétült. -Kránért és hazám becsületéért teszem, amit teszek. Meglakolnak az árulók!
Megpördült - dühödten leoldotta lángoló palástját -, s kiviharzott a teremből. A Pusztítók katonás határozottággal
követték; az ajtóban mindhárman meghajtották fejüket az alacsony szemöldökfa előtt. Odakint az őrt álló légiósok csizmadobogása csatlakozott döngő lépteikhez, s hamarost felharsant a gyülekezőt fúvó kürt is.

14.

... halált arat

A Déli Szárny főfolyosója távoli fegyvercsattogástól visszhangzott. A varázsló és a hadvezér négy birodalmi fejvadász gyűrűjében sietett a hangzavar felé. Rajtuk kívül élő nem mozdult odabenn, ám kint, a virágkertekkel és pavilonokkal zsúfolt udvaron fejvesztett tömeg gyülekezett. A palotaőrség tisztjei feldúlt udvaroncokkal vitáztak, a katonák rendezetlen alakzatba tömörültek. Mindannyian a Nyugati Szárny ablakai mögött kavargó csatát bámulták, a folyosón dolga után siető maroknyi kránira senki nem figyelt fel.
-  Elkéstünk - aggodalmaskodott a hadvezér, szaporán szedve kurta lábait. - A politikai következmények kiszámíthatatlanok... a tárgyalás mindig célravezetőbb, mint az öldöklés.
A gazdagon hímzett szőnyegeket vérfoltok csúfították, a díszes ablakok törötten csillámlottak. Olykor természetellenes testhelyzetbe csavarodott tetemek felett léptek át.
- Ami történt, megmásíthatatlan - figyelmeztette a varázslófajzat. - Elveszítettük az irányítást a Tersius felett. - Ezúttal kimondta korábbi gondolatát is: - Hiába, Krán messze van!
A holttestek között egyetlen honfitársukét sem látták.
Egy oszlop mögül jöttüket leső palotaőr pördült elébük, alabárdja zúgva sújtott a varázsló felé. A fajzat még fel sem fogta a veszélyt, amikor az egyik sequator már rávetette magát a merénylőre. Egészen a falig sodorta, sequorja utat talált a vért pikkelyei között. Közönyösen lépett hátra, s mielőtt az élettelen test a földre omlott volna, két mozdulattal tisztára törölte áldozata ruháján a pengét. Mire visszacsúsztatta tokjába a fekete acélt, társai végeztek a többi támadóval.
A Messor csak figyelte a mészárlást; a két sequator s a Mortel nem hagytak sebesülteket. Kézjelére ismét felvették védenceik körül az alakzatot. A közjáték alig néhány szív-dobbanásnyi idővel hátráltatta a csapatot.
Mind a négy birodalmi fejvadász Lopakodót viselt, a folyékony vért az arcukat is bevonta. Oltalomra megidézett, fekete démonoknak látszottak az aquir varázsló körül.
A Déli és a Nyugati Szárny árkádos átjárójában mágikus őrjelek riasztották az őrséget. Eltávolításukra a krániak sajnálták az időt, inkább az áttörést választották. Csak az udvar felől érkező őrjáratokkal akadt dolguk, az állandó őrségtől a Légió már megtisztította a folyosót. A fejvadászok gyorsan megbirkóztak az ötszörös túlerővel.
- Micsoda barom! - fakadt ki a Mortel. Sosem rejtette véka alá a Tersius iránt érzett ellenszenvét. - Mit képzel, hogyan jutunk ki innen? Egy ellenséges Palota egy ellenséges ország közepéről!
Aztán gyöngyözőn felnevetett; a mögötte haladó sequator látta, amint megvonja a vállát.
- Én kijutok... ő azonban itt marad!
A Nyugati Szárnyban hat légiós állta útjukat; az acélmaszkos katonák teljes harci öltözetben toppantak elébük a fali fülkék rejtekéből. A varázslót megpillantva, tisztelgésre emelték kardjukat, s előírásosan jelentettek:
- Uram, a testőrség a trónterem összes ajtaját eltorlaszolta, de a Nagyúr már a második csarnokig jutott. Vár benneteket!
Eztán félrehúzódtak az útból.
A hadvezér elégedetten hümmögött:
- Mégsem vesztette el a józan eszét, hagyott utóvédet.
A fegyvercsattogás egészen közelről hallatszott, a bezúzott ajtó mögött katonák mozogtak. Három hatalmas csarnok sorjázott előttük; kettő már az ő kezükön volt.
A fejvadászok vigyázta krániak bevonultak az első terembe: a márványpadlón holttestek, közöttük zsámolyok és asztalok széttiport darabjai hevertek.
A Messor olvasott a jelekből, a testek helyzetéből, a padlón vöröslő vérből - szeme előtt leperegtek az ütközet képei:
A védők igyekeznek eltorlaszolni az utolsó ajtót is, de az élen haladó ősz óriás hamarabb eléri őket. Rúgása beszakítja az egyik ajtószárnyat, hátrarepítve a túloldalt nekifeszülőket; jobbjában villan a kard, vér fröccsen a másik szárnyra. Két holttest zuhan a földre. A szélesre tárt ajtón rendezett ékben nyomulnak be a légiósok - egyetlen roppant bestiának tűnnek, tucatnyi pajzsot és kardot forgató, sokkarú szörnyetegnek. Egyszerre, egy irányba mozdulnak, kikezdhetetlen sorfaluk úgy vág rendet maga előtt, akár nyáridőn az aratók kaszája. Az emír orgyilkos-testőrei rémülten hátrálnak.
A Messornak volt módja kiismerni képességeiket: egyenként jobb, ravaszabb harcosok a légiósoknál. Tudják, miként használják ki ellenfelük hibáit, miként találják ki a gondolatát... csakhogy a fegyelmezetten cselekvő alakzatban senki nem hibázik, és senki nem gondolkodik...
Három tucat halott Skorpiót számoltak össze az első teremben, de az ajtók őrzésére hátrahagyott légiósok csak könnyebb sebekből véreztek. Maszkjuk mögött kifürkészhetetlenek maradtak vonásaik. Előírásosan tisztelegtek az újonnan érkezettek felé.
Az emír visszavonult a legbelső csarnokba - talán bízott testőrei védelmében, talán nem jutott el hozzá időben a támadás híre. A hatalmas ablakokon túl dzsadok serege
gyülekezett, de meg sem kísérelték a behatolást. Rettenettel figyelték az acélmaszkos támadókat - megannyi kegyetlen, fémbe fagyott mosoly, kivont, véres kard.
A második csarnokban csata dúlt. A légiósok rombusszá zárt ékekbe tömörültek, magukra vonva a teremben összezsúfolódott védők figyelmét. A fejvadászok megtorpantak az ajtónyílásban, a hadvezér gúnyosan ingatta fejét.
- Ostoba dzsadok! - morogta a varázsló felé. - Ez a legnagyobb csarnok, itt vetik be a fő-erőiket, hogy megfékezzék a Légiót. A könnyű fegyverzetű testőrök tágasabb térben kihasználhatnák a fürgeségüket. - Vékony hangon felnevetett, arcán gonosz árnyék futott át. - Húsz ember többet érne, mint a száz!
Megpillantotta a Tersiust: oldalán két Pusztítójával, egyenest a legbelső csarnok ajtaja felé csörtetett. Mindhárman fejjel magasodtak a szálfatermetű Fekete Skorpiók fölé; nem viseltek maszkot, mozgásukból sugárzott az erő, a munkáját végző ember önbizalma. Arra képezték ki őket, hogy mint jégtörők a befagyott folyón, úgy törjenek át az ellenség seregén.
Iszonyú kardcsapásaik utat nyitottak a tömegben - lassú, ám tántoríthatatlan léptekkel haladtak.
A Nagyúr elérte az ajtót; parancsszó harsant, a kürtös jelet fújt. A rombuszok felbomlottak, kettős arcvonallá olvadtak össze, olyan rendezetten, mintha nem is csatában, hanem táncteremben tennék. A két sorfal elvált egymástól, hátrébb szorította a dzsadokat: hosszú folyosó nyílt a szemközti ajtók között. Elsőként a Messor ismerte fel.
-  Vár bennünket - tolmácsolta a parancsot. Valójában burkolt kérdést intézett a varázslóhoz és a hadvezérhez.
- Mehetünk - biccentett a fajzat.
A Messor átrendezte csapatát, maga indult előre - védenceik és a többi fejvadász szorosan követték. Tekintete a csata forgatagát pásztázta. Áruló jeleket keresett, támadás előkészületeit, a sorfal bizonytalanságát. Nem elég a gyors riposzt,
előre kell látni a bajt. Mire átértek, két alkalommal is húsba haraptak a sequorok: egyszer ő maga, egyszer a középen haladó Mortel villantotta fel a fekete acélt. A Tersius és Pusztítói bevárták őket.
-  Nagyúr! - kiáltotta vékony hangján a hadvezér, hogy túlharsogja a körülöttük kavargó csatát. - A politikai következmények kiszámíthatatlanok. A tárgyalás mindig célravezetőbb...
A Tersius unott legyintéssel elhallgattatta.
- Nem kioktatásra, tanácsra van szükségem.
A légiósok sorfala összezárult, magába olvasztva a hátrahagyott őröket s az utóvédet is. A sietősen hátráló krániak nyomában a palotaőrség egész százada özönlött a csarnokba. A kürt új alakzatot parancsolt, az acélmaszkos katonák félkör alakban vették körbe a Tersiust és kíséretét a legbelső csarnok ajtaja körül.
-  Tovább! - parancsolta az emberóriás, és be is zúzza vállával az ajtót, ha a Messor nem figyelmezteti:
- Várj, Nagyúr! Csapda is lehet.
Alig mondta ki, rőt fénypászma kúszott az ajtóra, s a varázslófajzat halk mormolásba fogott. A sequatorok tették a dolgukat, hatékony, gyors vágásokkal ölték a körön behatoló Skorpiókat.
- Mágia védi az ajtót - állapította meg az aquir. - Időre van szükségem, hogy baj nélkül eltávolítsam.
-  A legbelső teremnek nincs másik ajtaja - emlékezett a Messor -, csak kristály-ablakai a belső kertek felé. Egyedül itt juthatunk be.
A hadvezér révetegen meredt maga elé; az egyik sequator kishíján ledöntötte a lábáról, ahogy hátrapördült egy támadó Skorpió elől.
- Az ablakok! - kiáltotta a kis ember izgalomtól kipirult arccal. Többé a politikai következmények sem izgatták. -Mindez csak időhúzás, az ablakokon akarnak menekülni. Mögöttünk és a kertben nyüzsög az ellenség, a belső csarnokban csapdába esünk. Nem mehetünk be!
A Tersius éktelenül haragosnak látszott, egyik tanácsnokáról a másikra kapta tekintetét.
- Segítsetek! - hörögte bosszúsan. - Már nincs visszaút. Utolsó szavai talán meggyőzték a fajzatot is.
- A fejvadászok - vetette oda lenézőn. - Nem megyünk be, de a fejvadászok kihozzák neked az emírt.
A busa medvefej a Messor felé fordult.
- Nos, fejvadász?
A férfi apró főhajtással fogadta a kérdést. Pontosan felmérte, mekkora veszedelmet vállal, hiszen nem elegendő a csarnokban és az udvaron összeverődött őrséget kijátszani, a belső teremben az emír válogatott testőreivel is szembe kell nézniük.
Ha odabenn van még.
- Parancsold, Nagyúr, s mi engedelmeskedünk. - Higgadt tekintetét a Tersiusra emelte.
Az emberóriás tőle szokatlan módon elmosolyodott - keskeny vonás volt mindössze durván faragott arcán, a szobrász vésőjének apró hibája.
- Parancsolom!
A Messor ismét meghajolt, szeme sarkából felfigyelt Jadis engedetlenségére: a lány a fajzatra sandított, tőle várt meg-
erősítést.
- Mortel! - morrant rá. - Velem jössz. A sequatorok maradnak!
A nő párducként fordult felé, lomhán, mégis fenyegetőn, de beérte egy gúnyos mosollyal.
Parancsolj velem, Messor! - csendült szellemhangja. Gyönyör számomra, ha te irányítasz.
A férfi komor maradt.
- Válj láthatatlanná és kövess! Visszamegyünk az átjáróig.
A két birodalmi fejvadász eltűnt, útirányukról sem nesz, sem mozgolódás nem árulkodott. A Tersius és kísérete tovább vesztegelt az ajtó előtt. A varázsló a védőmágiával birkózott, a hadvezér a kitörés stratégiáját tervezte. A légiósok és a két sequator rendületlen
közönnyel gyilkoltak - csak a Nagyúr és Pusztítói toporogtak dologtalanul.
Jadis követte a Messort; a Lopakodó láthatatlanságba burkolta alakjukat, de egymást és önmagukat tökéletesen látták. A férfi átugrott az ostromgyűrű felett, egy kígyó hajlékonyságával siklott át a tömegben nyíló réseken.
A láthatatlanság ellentétes az emberi természettel, az emberi elme nehezen dolgozza fel, hogy a test mások számára nem látható. Az árnyékmozgásra, évekig képezték őket:
Gyakorlatot igényel tudomást sem venned az egyenest rád szegeződő tekintetekről, ugyanakkor mégis figyelni mások mozdulataira. Hozzászoktál, hogy létezel a külvilág számára: figyelnek rád, kitérnek az utadból - különösen, amióta félnek tőled. Ha lankad az éberséged, egy szándékolatlan mozdulat eltalál, az oldaladba könyökölnek, neked ütköznek hátulról. Nem csak a magad szemével kell látnod, hanem mindazokéval, akik nem látnak téged!
Átsurrantak a csarnokokat elválasztó ajtón, Jadis beérte a Messort. A férfi megtorpant, s hamarost a nő is megpillantotta a földön heverő, halott légióst. Ezer seb szabdalta testét, a fekete páncélon kard ütötte lyukak tátongtak, a vér ravatali lepelként terült szét a kövön. A katona arcáról letépték a maszkot - talán trófeaként, talán egyszerű kíváncsiságból, vajon ember rejtőzik-e mögötte. Kráni vágású, fekete szemek meredtek a mennyezetre.
- Az első. De alkonyatig sokan követik még. - A Messor suttogását elnyomta a távoli fegyvercsattogás. - Búcsúztasd el!
A Mortel furcsálkodva meredt rá, de nem felelt. Számtalanszor elmondta már, hogy nem papként szolgálja Urát -úgy tűnik, a férfi képtelen elfogadni ezt.
Úgy tett, mintha imádságot mormolna.
Három palotaőr közeledett, a légiós holtteste köré gyűltek. Óvatosan megrugdosták, vajon bujkál-e még élet a hatalmas
testben, s amikor meggyőződtek róla, hogy valóban halott, fennhangon nevettek. Jadis tekintete elsötétült.
- Kérlek! - lehelte a férfi fülébe. - Engedd, hogy Neki adjam őket!
- Mindenki a maga urát szolgálja - felelte kitérően a másik. A maga urát?
Sokszor eltöprengett, vajon kicsoda az ő ura? Mert a Kosfejű - akként legalábbis, ahogyan a papjai és a mortelek szolgálják - nem, ebben bizonyos volt.
Jadis közben bevégezte a szertartást, mit sem törődve a csarnokban sürgő-forgó többi dzsaddal. Az áldozatok egyszerre omlottak lábaihoz. Átkozottul fürgén és sajátosan forgatta a sequort. A mortelek mindig is titokban tartották tudományuk fogásait - bár a többi fejvadász gyanította, kívülálló amúgy sem utánozhatná őket. Az Ő Uruk hatalmad ad nekik - élet és halál felett.
- Nem vagyunk magunkban! - figyelmeztette a Messor, de ezúttal nem kárhoztatta a nőt. - Tudom, szívesen végeznél minddel... de sietnünk kell.
-  Az egész Palotával, az egész országgal! - sziszegte a Mortel. Szemében az a kegyetlenség ragyogott, amit a férfi annyira gyűlölt. Ilyenkor Ranagol rémítő árnyéka vetült Jadis körül az asztrálvilágra, s a Messor nem szégyellte bevallani, ettől a hatalomtól még ő is retteg.
- Tovább! - sziszegte.
Odakinn sem hagytak maguk mögött nyomot. Igyekeztek mindvégig kaviccsal felszórt ösvényeken haladni, messze elkerülve a gyülekező csapatokat. Idegőrlő, megfeszített figyelemmel mozogtak, de megtanulták, miként rázzák le magukról a test és a szellem fáradtságát, ahogyan más az út porát söpri le köpenyéről.
A belső csarnok ablakai előtt többszörös gyűrűt vont a palotaőrség, ám a figyelmetlen, izgatott katonák között hamar átjutottak.
Lelepleződött a hatalmas ablakok titka is - a Lopakodó felfedte a kristályba ágyazott veretes acélt. A hadvezér előre látta a veszélyt: a teremben valóban csapdába kerülnek.
Az emír és kísérete az imént lépett ki a középső ablak rejtekajtaján; a testőrség sietve vette körbe. A hazug arcon ezúttal őszinte elégedettség ragyogott, elűzve a félelem árnyékát.
A Messor visszaemlékezett érkezése napjára; a három kardművész halálára, a megaláztatásra, amit az arénában érzett. Az ember, aki mindezért felelős, aki puszta szórakozásból halálra ítélte őket, most menekül.
És azt hiszi, túljárt Krán eszén.
A két fejvadász a földre szegezte tekintetét. Az érzékeny elme megérzi a ráirányuló pillantást, a jó testőr pedig hamar gyanút fog. Mozdulatlanul meredtek maguk elé, csak a szemük sarkából fürkészték a menekülő dzsadokat - a gyakorlott szem így is lát.
A Messor ismerős arcra lelt az udvaroncok között: a titokzatos huri rémülten pislogott katonáról-katonára. Eztán a testőröket vette szemügyre, a tucatnyi, ismeretlen Skorpiót. Ezek egyszer sem látogattak el az al Baladába! Puhamozgású, elszánt tekintetű férfiak voltak, egyesítették magukban mindazon előnyös tulajdonságokat, melyeket a Messor csak elszórtan figyelhetett meg társaik között. Megannyi idősebb, tapasztalt Raszib.
A Mortel rájuk sem hederített, tudta, nem lesz dolga velük. Orgyilkos volt, nem harcos - ha parancsot kap, észrevétlenül átsiklik közöttük, s mire észbe kapnak, az emír már halott... s rajta kívül mindazok, akikre még jut ideje. Eztán éppoly megfoghatatlanul, ahogyan jött, elmenekül. Oh, nem, ő sosem bocsátkozna nyílt harcba velük!
- Nem látom az emír varázslóját - súgta a férfi.
-  A szabadost? - kérdezte Jadis, de nem várt választ. Minél kevesebbet beszélnek, annál kisebb a felfedeztetés esélye.
A Messort megbénította a bizonytalanság. Amióta az amundok között látta a szökött varázstudót, fokozódtak balsejtelmei. Az a férfi titkol valamit, kevesebbnek mutatja magát a valóságnál.
Felidézte képzeletében a táncosnő arcát, a származás titkát gondosan őrző, külhoni vonásokat. A homlokon csilingelő aranyéket, a csillogó obszidián-íriszt a festett szempillák alatt.
Megismersz?, kérdezte tőle szellemnyelven.
Ezer közül is, jött a válasz. A nő csiszoltan, a végletekig tisztán sugározta gondolatait.
Hol a varázsló? - tért a lényegre a fejvadász.
A táncosnő bizonytalansága szinte belemart tudatába.
Utoljára egy kolostorba ment, a neve el Hiada. Lényeges ez?
A Messor elmosolyodott gondolatban; biztosra vette, a nő kifinomult elméje még ezt is érzékelte. Meg sem lepődött, hogy a másik emlékszik, hová ment a szabados, holott nyilván csak egy elejtett mondatott hallhatott róla.
Lényeges, válaszolta őszintén, mert úgy vélte, tartozik ennyivel.
Ekkor vette csak észre, hogy az emír kíséretének egy tagja a beszélgetés kezdete óta arra a pontra mered, ahol ők Jadisszal rejtőztek. A megerőltetéstől már könnyek szöktek résnyire szűkülő szemébe.
A Messor felpillantott. Ha a testőrök csak fele annyira jók, mint amilyennek látszanak, már amúgy is gyanút fogtak. Felismerte a feléje bámuló alak finoman metszett vonásait -akár a legszebb dzsad szobrok: egy elfajzott dzsenn mentalista. A teremtmény megérezte a mentális hidat, és nyomban azonosította a pilléreit is.
A testőrök parancsnoka megtorpant, félrebillentett fejjel pillantott hol a dzsennre, hol arra a pontra, ahová az meredt. A csapat feltorlódott mögötte, a testőrök parancs nélkül szorosabbra vonták a gyűrűt - átkozottul ügyesen dolgoztak.
- Láthatatlan támadó! - kiáltott fel a testőrparancsnok, ám hangjából kitetszett, korántsem biztos a dolgában. Az emberei azonban nem kérdőjelezték meg szavát, átalakították az alakzatot. Négyen kiváltak, s valami egészen hihetetlen dolgot műveltek.
A Messor sok testőrt látott már, aki saját testével óvja védencét a halálos vágástól, aki ártó mágiákat vonzó amulettet hord - ilyen őrült elvakultsággal, ilyen céltalan odaadással azonban még sosem találkozott.
A négy Skorpió szétvált a védőgyűrű előtt, mindkét karjukon felmetszették a verőereket, és széles ívben pásztáztak a lüktetve fröcskölő sugárral. Pillanatok múltán napfényben csillogó, kiszámíthatatlanul cikázó rubin szálak hálózták be a levegőt.
A testőrparancsnok ugyanekkor csengő kiáltással szólította közelebb a palotaőrséget, hogy sűrű, oltalmazó gyűrűben, saját testükkel tartsák távol a merénylőket.
-  Hozd az emírt, én lefoglalom a testőröket! - súgta a Messor, mert nem várhattak tovább. A gyűrű pillanatok múlva létrejön, s akkor már csak vérontás árán juthatnak az uralkodó közelébe.
Jadis utánapillantott, amint cikázva eltűnt a futva közeledő dzsadok között.
Rövid fohászt mormolt Urához. Nem értette, miért hagyta hátra a férfi a két sequatort - eddig ugyan nem hiányoztak, de most ki tudja, mi következik?
Vajon bizonyítani akar, vagy éppenséggel tőle vár bizonyítást?
Ez utóbbi lehetőség távol tartotta kezét a sequor markolatától, holott erős kísértést érzett, hogy futtában végezzen az útjába kerülőkkel. De nem: ezúttal mást várnak tőle!
Elérkezett a testőrökig; a földet csillogó vér csíkozta, a levegőben szüntelenül mozgó, változó rubin háló pulzált -akár valami agyafúrt védőmágia. A gyűrűben álló testőrök fürkész tekintettel kerestek lábnyomokat a földön, szakadást a szálakon. Jadis kétszer is megpróbált bejutni, de hiába lépett száraz területre, a lüktető háló elől végül meghátrálni
kényszerült. Mindahányszor időben visszahúzódott, nehogy leleplezték. Gyerünk, Messor, csinálj végre valamit!
A következő minutumban, mintha a kívánsága válna valóra, fekete alak bontakozott ki a semmiből, pontosan a testőrparancsnok előtt. Obszidiánból metszett szobornak tűnt: a Lopakodó kirajzolta megfeszülő, szikár izmait, még az alkarján kidagadó ereket is. Kezében hosszú mara-sequort tartott, s néhány szemvillanásnyi ideig valóban úgy állt ott mozdulatlanul, akár egy remekmívű szobor.
Jól van, jól, te szeretnivaló őrült! De most aztán tűnj el, válj ismét árnyékká!
Jadis ezúttal hiába fohászkodott - a sors senkit sem szán meg ily gyorsan egymás után. Kiismerte már a férfit, s rajta keresztül kitanulta a messor mentalitást: a mara-sequor igazi fegyver, a büszkeség nem engedi, hogy láthatatlanul forgassák. Ezt a fegyvert látnia kell az ellenfélnek!
Tovább nem időzhetett tekintete a Messoron, mert elkövetkezett az ő ideje. Látta, amint a testőrök többsége a férfira ront, a vérháló is arra rebben, a kráni fejvadász pedig ravaszul távolabb csalja támadóit, lehetőséget biztosítva a mortel számára.
Mire a felnyitott erű Skorpiók visszatértek a maguk feladatához, Jadis már besurrant a háló mögé. Büszke volt a gyorsaságára, hiszen a testőrök nem adtak számára sok időt, a Messor pedig - a sequadion-háló hiányában - nem értesíthette előre.
Egyetlen pillanatra meghúzódott a vérsugarak és a testőrök gyűrűje között; felmérte a helyzetet. Két Skorpió maradt mindössze az emír körül és a dzsenn mentalista. A többi udvaronc messze előre futott, hogy a Messor küzdelmét bámulja.
Volt mit csodálniuk.
A fekete démon túlvilági táncot járt a féltucat testőr között. Valószínűtlenül magas ugrásokkal tért ki előlük, kardja sötét villámként cikázva tartotta távol őket. Ha olyan ponton ért földet, ahol a tömeg akadályozta mozgását, erőteljes rúgásokkal távolította el a palotaőröket - rájuk nem vesztegetett kardcsapást. Az egyik Skorpió rövidesen elveszítette a türelmét, s társait odahagyva egymaga rontott a kránira.
Mintha Raszibot látnám! - nyugtázta a Messor. Tisztelte az elit testőröket eltökéltségükért, ezúttal mégis hagyta, hogy a fekete acél megfürödjön az ellenfél vérében. Nem sajnálat volt, amit érzett, hanem szomorúság, hasonló ahhoz, ami a tiadlani kardművészekkel vívott harc során támadt fel lelkében. Mindvégig furcsállotta, hogy a Skorpiók harcmodorán nem leli az északi harcosok kézjegyét - íme, most rátalált a tanítványaikra.
Érezte a felé áradó gyűlöletet, s immár az okát is megtalálta. A Skorpióknak halott mestereikért izzott a lelkük. A bosszú vezette kardjukat, s a Messor - mert Kránban így tanították - kihasználta az érzelmeiket: egyre távolabb csalta őket az emírtől. Nem kételkedett benne, hogy követni fogják, ha kell Ranagol poklának fenekére is.
Holott a Kosfejű pokla hátramaradt társaikat várta. A Mortel átsiklott a testőrök foghíjas védelmén, ott állt közvetlenül az Uralkodó mellett anélkül, hogy bárki sejtette volna jelenlétét. Alig múlt el idő azóta, hogy a Skorpiók felvágták ereiket. A Mortelt csalódottság töltötte el, amiért nem adhatja Urának az emírt - a Tersius élve akarta -, aztán gondolt egyet, s mégis előrántotta a sequrokat. Megtanulta: a jó harcosok megérzik az életveszélyt, ezért rövid fohászban fordult Urához. Gyönyörként élte meg, amikor az isteni akarat eszközévé vált. Sajátos mozdulatba dermedve várta a tökéletes pillanatot; akkor a fekete acél pengék egyszerre, két irányban csaptak le. Két testőr omlott hang nélkül a földre... ám mielőtt ez megtörtént volna, egyidőben lábuk roggyanásával, a Mortel újra cselekedett: a mentalista is megtántorodott (amiért elárultál minket!, búcsúztatta a lány). Egyik áldozat sem kapott a sebéhez, egyik sem rándult a halál görcsébe: csendesen és észrevétlen hagyták el az árnyékvilágot.
A mara-sequor bonyolult rajzolatokat követve cikázott a levegőben, a Messor körül tér tágult a tömegben; a földön öt testőr holtteste hevert, egyedül a parancsnok nézett farkasszemet vele. Néhány pillanatig mozdulatlanul álltak, tekintetük összekapcsolódott. A Messorban ismét felhorgadt a szomorúság: Krán nem adott esélyt ennek a hatnak sem. Ugyan mit értek egyszerű jatagánjaikkal a Lopakodó mágikus anyaga ellen? Meg sem sebezhetnek egy birodalmi fejvadászt! Nem egymás ellenfeleinek teremtettek, de a balsors közbeszólt.
A két tekintet nem rezdült; a viharkék szemek az élet jeleit kutatták a tompán fénylő, fekete szempárban. Azután a testőrparancsnok is földre rogyott az emberei mellé, keresztben felhasított mellkasából vér csordult a fűre.
A Mortel sosem kedvelte a látványosságot és a feltűnést. Egyetlen pillanatra sem mutatta meg magát - a messorokkal ellentétben ő és a hozzá hasonlók cseppet sem vágytak a hősiességre. Megszámlálhatatlanul sok palotaőr vette körbe, a döbbenettől egyelőre még bénultan, de ha múlni hagyja a pillanatot, a tömeg veszélyessé válhat. Az embergyűrű már most is átjárhatatlanul sűrűnek látszott, ha megrohanják, sem a láthatatlanság, sem a Lopakodó kemény páncélzata nem védi meg...
Az uralkodó torkához szorította a sequort, s élvezettel búgta a fülébe:
-  Megdöglesz, te dzsad patkány, ha nem engedelmeskedsz!
Imádta a hatalmat, amit Krántól és Urától kapott. Milyen kár, hogy az ostoba Tersius élve akarja! Elképzelte, micsoda látványosság lenne az alattvalók szeme láttára Urának áldozni az emírt.
- A Nagyúr kéret - folytatta csöndes gúnnyal, majd szemrebbenés nélkül hazudott: - Ha nem ellenkezel, megkíméli az életedet. Ezt kívánja politikánk.
A palotaőrség katonái handzsárral és lándzsával hadonászva közeledtek - a testőrparancsnok kiáltásából már ők is tudták, láthatatlan támadókkal van dolguk. Jól látták ellenben az összerogyó testőröket, és a halottak gyűrűjében dermedten veszteglő emírt. A négy felvágott erű Skorpió vér-mocskosan, sápadt arccal meredt az uralkodóra. Kivont jatagánnal, ugrásra készen vártak, csuklójukból még mindig patakzott a vér. Alighanem pontosan tudták, milyen kevés idejük van hátra, s milyen kevés a vesztenivalójuk. Látványuk még a Mortelből is kiváltott valami mélyről fakadó szánakozást és tiszteletet.
Vajon megérdemelte-e az emír a hűségüket?
-  Parancsold vissza a kutyáidat! - sziszegte az uralkodó fűiébe.
Az emír a torkán érezte az acél hűvösét. A fegyverforgatás nem tartozott az erősségei közé. Hogyan is szegülhetne ellen egy kráni ördögnek? Ellenben a politika játék, kedvére való szórakozás, ahol már eséllyel lép az arénába.
-  Rendben - mormolta, és hátrébb zavarta embereit. A palotaőrök örömmel engedelmeskedtek, a testőrök viszont átláttak a szitán: nem mozdultak egy tapodtat sem.
A Mortel ébredő kétségbeeséssel pillantott körül. Az istenverte Tersius, még hogy élve akarja... !
A rejtekajtóban - megkönnyebbülésére - egy sequator tűnt fel. Egyedül ő látta a Lopakodó védelmében közeledő újabb fejvadászt. Szabad kezével magához intette; honfitársa mozgása elárulta, nyomban átlátta a helyzetet. Nagy ívben került a testőrök hátába, s bár hosszú léptekkel haladt, Jadis úgy számolt, mindenképpen időt kell nyernie.
Cserbenhagyták az ötletek, a testőrök arcáról pedig leolvasta: mindjárt megpróbálják. Tekintetük egymásra villant, ujjaik összeszorultak a jatagánok markolatán. Jadis persze tudta, hogy nincs esélyük: mielőtt bármit tennének, ő elmetszi gazdájuk torkát - csakhogy ez rajta nem segít, az emírt zsarolni pedig már nem volt idő.
Ösztönösen döntött: megszüntette az álcázást. Döbbenetes hirtelenséggel vált láthatóvá, akár valami Ynev világán anyagiasuló, túlvilági árny. Az emír jobbján jelent meg, jellegzetes, rövid pengéje az uralkodó torkának feszült, fekete fémből öntött alakján szálanként rajzolódtak ki az izmok.
- Vissza! - rikoltotta, s csengő hangjába Ura hatalmából is csempészett egy keveset.
A Skorpiók visszahőköltek, a mágia mentális kényszere hátrataszította őket. Pillanatok teltek el, mire visszanyerték saját akaratukat - akkor pedig már mit sem értek vele.
A sequator tökéletesen kihasználta a meglepetésből és a láthatatlanságból fakadó előnyeit. A mágiától megzavarodott testőrök nem érzékelték a rájuk törő veszedelmet; mire mozdultak, csak ketten maradtak közülük. Elkeseredetten kaszabolták maguk körül a levegőt, de a sequator már visszahúzódott, majd mielőtt ellenfelei visszanyerték volna nyugalmukat, hogy higgadtan, a hallásukra és a hatodik érzékükre támaszkodva harcoljanak, újra lecsapott. Egyedül Jadis látta, milyen kimért pontossággal végzi a munkáját, milyen közönyösen lép el a holttestek mellől.
A Mortel a kavarodást kihasználva, ismét láthatatlanná vált, s a belső trónterem rejtekajtaja felé kényszerítette az emírt. Mire a sequator csatlakozott hozzájuk, már csaknem az ablakoknál jártak.
A dzsad tömeg ekkor figyelt fel a botladozó uralkodóra. Dühödt üvöltés harsant, ezer fegyver emelkedett a magasba. Jadis megpördítette a foglyát, szembe a palotaőrséggel, s épp valami fenyegetést készült a szájába adni, amikor a környező tömeg fokozatosan elhallgatott.
Meglepő csend támadt, s távoli, egyre közeledő mozgolódás. Hirtelen megnyílt a katonák sorfala, a Messor bukkant fel közöttük. Kimért léptekkel közeledett, kezében a véres mara-sequorral. A tömeg rémült tisztelettel nyílt meg előtte. Egymaga jött százak, ezrek között. Ráronthattak volna, hogy puszta tömegükkel nyomják el, hiába vág le közülük akár tucatnyit is - de nem tették. Tágas tér övezte, s Jadis hallotta, amint a dzsadok szájról-szájra adnak egy szót. Félelemmel és alázattal ejtették ki:
-ElDzsiah... !ElDzsiah!
A Sivatagi Vihar.

*   *   *

A Mortel a legkevesebb tiszteletet sem mutatta a dzsad uralkodó iránt: kíméletlen durvasággal kényszerítette térdre a Tersius előtt. Azután hátralépett démontársai közé.
Az emír megfélemlítve pislogott a fölétornyosuló, féltucat kránira. Legyőzhetetlennek hitt Skorpiói vérbe fagyva hevertek odakinn a füvön, s idebenn is, a külső csarnokokban. Az ajtón túl csak légiósok mozdultak. Ha a selyemfüggönyök résein át kipillantott az udvarra, láthatta: a palotaőrség nem menekült el, de a támadáshoz hiányzott a bátorságuk.
Rettegnek a Messortól és a társaitól, gondolta az emír, s azon kesergett, miért nem szolgálják őt is efféle legyőzhetetlen gyilkosok - holott úgy mondják, aranyért minden kapható.
-  Emelkedj fel, fényestekintetű emír - fuvolázta egy vékonyka hang -, hiszen uralkodó vagy!
A férfi, aki szólt, csenevész termetű és alacsony volt, acélszürke talárt viselt a vállán. Szíve felett fekete selyemszállal hímzett szokatlan címer ékeskedett.
Felettébb udvariasnak látszott, s ez bizakodással töltötte el a dzsad uralkodót.
Lám, a politika finom játék! - gondolta ébredő reménnyel. Tán mégsincs veszve minden, hiszen övé a Fű titka, s Krán nem nélkülözheti a Haláltáncot.
- Köszönöm, tanácsnok. - Engedelmeskedett, lopva felpillantott a Tersiusra. Elfojtott indulatot, nyílt gyűlöletet olvasott ki az ónix-szürke szemekből.
- Meggondolatlanul cselekedtél, ó, bölcs uralkodó - folytatta a hadvezér, cseppnyi gúnyt csempészve a hangjába -, amikor Krán tudta nélkül szövetségre léptél az elfajzott istenséggel. - Rosszallón ingatta apró fejét. - Tudnod kellett: az amundok hazám ellenségei. Nem értelek, oh, bölcs emír, hisz eddig oly ravasz politikus voltál!
Az emír elgondolkodni látszott, hazug arcán bűnbánat jelei mutatkoztak.
Te is ezt tetted volna a helyemben, kráni törpe! - gondolta gyűlölettel, de elfojtotta keserűségét, s a megfelelő válaszon törte a fejét.
A Nagyúr mennydörgő hangja riasztotta fel töprengéséből.
- Elárultad Kránt, te dzsad patkány!
Az emberóriás lehajolt, irdatlan keze belemarkolt a drága kaftánba, s annál fogva emelte magasba az emírt, hogy annak még a lába is elemelkedett a földről. Azután legendás erejét megmutatva, a közeli falnak hajította.
Az emír elnyúlt a padlón, riadtan kapkodott levegő után.
-  Nagyúr! - tiltakozott felháborodottan a kis ember, miközben felsegítette a sértett uralkodót. - A tárgyalás mindig célravezetőbb, mint az öldöklés! - Azután rádöbbent, hogy tiszteletlen hangot ütött meg, s bocsánatkérőn folyatta: - Kérlek, légy belátással! Kránnak szüksége van a Haláltáncra, és csak el Sobirából szerezheti be. - Utóbbi mondatát már nem csak a Tersiusnak szánta.
Az emír tétován bólintott, mert megértette a célzást. Dicséretére legyen mondva, visszanyerte uralmát az arcvonásai felett: látszólag őszinte alázat csillogott szemeiben. Ismét kedvelt bölcsessége járt a fejében: aranyért minden kapható!
Ennek jegyében tett ajánlatot.
- Bölcs tanácsnok, tudnod kell, Krán jóindulata számomra mindennél többet ér. Hogy bizonyítsam, öt... eh, tíz szekérrel ajándékozok a dicső Tersiusnak a legfinomabbra őrölt al Bahra-kahremből.
Csúfos veszteség, valóságos érvágás, gondolta savanyúan. Tíz szekér! Ennyit fizetett volna el Hamedért, és most Krán ingyen kapja meg. Busás ajándék, bizonnyal meglágyítja a Nagyúr haragvó szívét, hisz  fényesebb dicsőséggel nem térhet haza
Dzsad szokás szerint választ is adott a másik fél szájába:
-  Ostoba félreértés áldozatai vagyunk mindahányan, én nem is hibáztatom a dicső Tersiust. - Kegyesen legyintett a külső csarnokok felé. - A szakadt szőnyegek, a halott alattvalók mind pótolhatók. Gondolom, a Nagyúr sem vádol engem, most, hogy már tisztáztuk a félreértést. Hiszen nem vétettem Krán ellen...
A Tersius szeme, akár két sonioni opál, feketén csillogott a haragtól. Minden szál izomrost megfeszült a göröngyös arcon.
- Három katonám meghalt, egy haldoklik, s több megsebesült - sorolta magára erőltetett egykedvűséggel. - Te okoztad a halálukat, pedig érted harcoltak volna.
A hadvezér bizakodott: a nyugodt hang talán a beleegyezés jele. Kockázatos ugyan, de úgy vélte, érdemes megszereznie a bizonyságot, mert ennél alkalmasabb pillanat már nem következhet. Ha most csatát nyer, a háborút is megnyerte.
- A Nagyúr arra célzott, fényestekintetű emír, hogy őt is érte kár, de nem hibáztat téged. Elfogadja nagylelkű ajándékodat.
Oh, Ranagol, most segíts! - fohászkodott gondolatban. A Tersius égzengető kiáltására riadt:
-Nem!
Az ütés az arcán érte a dzsad uralkodót, aki - mint a selyempárnák, melyeket dühében szokott széthajigálni a trónteremben - egészen a túlsó sarokig csúszott a fényesre csiszolt márványon. A csarnok táncra kélt körülötte, s a könnyűlábú hurik helyett ezúttal a kráni nőstényördög, a fejvadásznő éjsötét arca mosolygott rá.
A Mortel magatehetetlen koloncként cipelte vissza a Tersius színe elé, ahol az emír még jó ideig hiába igyekezett a saját lábára állni. Tántorgó botladozását gúnyos mosollyal szemlélték a krániak, egyedül a hadvezér maradt mogorva.
- Bocsásd meg a Nagyúr haragját, oh, bölcs uralkodó! -igyekezett vigasztalni, ám az emír hátrébb lökte.
-  Légy átkozott, te pökhendi kráni... - Az emír szava elakadt a torkára toluló vértől. Valahol a tudata mélyén még felfogta, mekkorát hibázik, de hiába, többé nem volt képes uralkodni magán. - Oh, te hűséges szövetséges! Azt hiszed, Krán megvédene engem Amhe-Ramuntól?
Annyi nyert játszma után, íme, elérkezett a vereség pillanata. Nem érezte hibásnak önmagát, azt tette, amit minden jó játékos megtett volna a helyében. Csak az kerülhette volna el a sorsot, aki hamarabb elbukik.
Gazdagság, hódító háború! Nevethetnékje támadt.
Mit ér a gazdagság és az el Hamed felett aratott diadal, ha minden oda lesz néhány év múlva, amikor Amhe-Ramun elfoglalja a Taba el Ibarát, s talán az egész világot. Akkor majd minden dzsad megemlékezik el Sobira emírjéről, s belátják, nem áruló volt, hanem próféta. Megjósolta a jövőt. És minden idők legkiemelkedőbb politikusaként emlegetik majd, aki időben meglátta a kiutat.
Kár, hogy az elképzelt dicsőségből ily csúf végzet vált!
- Nagyúr! - könyörgött a hadvezér. - Kérlek, gondold meg! A politikai következmények kiszámíthatatlanok...
- Nem! - szögezte le a Tersius és csodák csodája, könnyedén elmosolyodott.
Azután megpördült. Súlyos kardja süvítve csapta le a dzsad uralkodó fejét. Hosszas csend után a varázslófajzat szólalt meg:
-  Hibáztál, uram. - Szemének vörös fénye a vértócsát pásztázta a földön. - Nem ő volt az ellenség, hanem az amundok.
- Még nem nyugodott le a nap! - harsogta az emberóriás töretlen kedéllyel. - Előttünk a délután, előttünk a háború!
Lehajolt, kardjának széles pengéjét alapos gonddal tisztította meg a néhai emír selyemkaftánján.
- Támadóék és pajzsfal! - rendelkezett; a kürtös engedelmesen fújta a jelet. - Kitörünk a Palotából. Ranagol irgalmazzon a palotaőrségnek, ha elénk merészel állni! Futólépés a kolostorig!
Magához intette a Messort.
- Beszélj a kolostorról, fejvadász!

HARMADIK
RÉSZ

TÉBOLY

"Mi tartóztatna vissza itt?
Rég pihen sok szerettünk.
Sorsunk zárják le sírjaink,
s most fáj, szorong a lelkünk.
Nincs mit keresnünk itt tovább -
csendes a lélek - üres a világ. "

15.

Üresség

Vierre koldusként eszmélt, s koldusnak érezte magát V lélekben is. Nyomorult nincstelennek, akitől elraboltak minden számára értékeset. Az utca porában hevert, hátát egy kapualj falának vetve; saját lábát bámulta a szürkés-sárga homokban.
Ascyra halott!
Vele halt minden, mi a gorviki lányt az élethez kötötte: a barátság, az emlékekkel teli múlt, s az eszme, mely utat mutatott.
Mert maga Ascyra jelentette számára a pyarroni eszmét, nélküle mindez céltudatos, fagyos politikává sivárodott.
Az utcán alig jártak, a delelő nap elől árnyékba húzódtak el Sobira lakói. Pyarron ügynöke a szemközti teaházban csevegő dzsadokat nézte. Olykor visszapillantottak rá, némelyik tekintetben szánalom lobbant. Jólesett a sajnálatuk, habár tudta, csak a koldusnak szól.
Tétlenül néztem a halálát... Én, a testőr!
A kendő résében könnyesen csillogott a szeme; a könnyek verítékcseppekkel keveredtek, s apró patakokban futottak végig az arcán. Letépte fejéről az elkoszolódott emámét; hullámos, fekete hajzuhatag omlott a vállára. Érzékien szép arca láttán megtorpantak az ajkakhoz emelkedő csészék.
Meglelted, amit kerestél, Ascyra. Kiderítetted a város titkát. Vajon a megérzésed vezérelt csupán, vagy maguk az
istenek akarták így? Bár sose tetted volna be a lábad abba az elátkozott kolostorba!
Felrémlett előtte a kép: a hűvös elszánás a márványfehér arcon, a vértől vörös fogazás a kardok pengéjén.
Bár én heverhetnék helyetted az udvar homokjában... Te bizonnyal tudnál most helyesen dönteni, ám én csak a bosszúra gondolok.
Felé nyúló kezeket látott... véres, tépett rongyokat, s közönyös mosolyt a kráni szabados arcán.
- Átkozott légy! - sziszegte ő, s belemártotta kardját a kráni gyomrába. Megpördült, két másik támadót is megsebesített, majd vicsorgó párducként fordult szembe velük.
Nyögve tántorodtak hátra, kezüket sebeikre szorítva; arcukon értetlenség és félelem ült. Megbabonázottan meredtek a gorviki lány kezében a véres kardra. Dzsad kereskedők voltak mindhárman.
Vierre elborzadva nézte a pengét, majd - soha máskor! -véresen csúsztatta vissza tokjába. Riadtan bámulták a teaházból, két fegyveres karavánkísérő kivont karddal sietett a bajbajutott kereskedők segítségére.
- Bocsássatok meg! - nyögte Vierre, és bizonytalan léptekkel hátrált. De a fegyveresek nem torpantak meg, közé és a sebesültek közé ugrottak, ádáz arccal közeledtek hozzá.
Pyarron ügynöke ezúttal nem nyúlt a kardja után. Sebes pördüléssel elkaszálta a vakmerő férfiak lábát, s amikor hanyatt zuhantak, könnyedén átszökkent felettük.
Elfutott, vissza sem nézett.
A terem hosszanti falai mentén sötét árnyakként tornyosultak a szobrok, előttük áldozati ajándékok: tálakba gyűjtött vér, átvágott torkú állatok. Szemközt egyetlen apró ablak nyílt, vakító fény-négyszög a félhomályban; az árnyékok karcsún nyúltak az ajtó felé, a puhán koppanó, sarus lábakig.
Numeeth hat-neb halk szavára egyszerre lobbantak fel a falakon a fáklyák; az árnyékok szétszakadoztak, rejtekükre
iszkoló démonszolgák gyanánt rebbentek szét. A kheb-thueeth alakjai némán és fenyegetőn sorakoztak egymás mögött, mogorva mozdulatlanságban; szigorú arcok, kőbe álmodott amund vonások. Egyfajta rangsorban álltak: elöl az egyszerűbbek, az oltár felé közeledve a mind nagyobb hatalommal felruházottak. Numeeth hat-neb lassan elsétált előttük, felpillantott mindre: hátrébb már élénk színek váltották fel a festetlen követ, s leghátul már minden arc más vonásokat viselt.
Az uralkodó-isten szolgái és katonái lakoztak bennük.
Az ablak előtt felállított áldozati oltárt a hebetek már megtisztították a vértől. Az uralkodó-pap az oltárkőre helyezte új kezét, kíváncsian forgatta, megszemlélte minden oldalról, megmozgatta az ujjait, a csuklóját. Tökéletesen működött, mintha mindig az övé lett volna.
Nem hiába, a gondos válogatás meghozza az eredményt.
Felidézte a hebet arcát, aki az ő új kézfejét mindeddig a csuklóján hordta - igen, csak a kezük hasonlított a megtévesztésig, az arcuk végletesen különbözött. Mondják, a tenyér a sors hírnöke, az arc pedig a lélek maszkja - ez a kéz megjósolta saját sorsát. A hebetet kutyaként végezték ki, mert az uralkodó-isten nem kedveli az efféle silány áldozatot, és a közrangú amund, csonka karjával, faja szégyenévé lett.
Figyelmét ismét a kézre fordította: ha összeillesztette a másikkal, ujjai, a tenyerek élei pontosan fedték egymást.
Hosszas válogatás után lelt rá a megfelelőre - épen maradt kezéhez mérve az elévezetett hebetekét. Aztán a szolgái máris az oltárra feszítették a kiválasztott hebet karját. A célra felszentelt egy éles dzsad fegyvert, mert a meneth hasznavehetetlenné roncsolta volna a leválasztott végtagot.
A többit már Amhe-Ramunra, az együvé tartozás istenére bízta.
Léptekre eszmélt, megfordulván az idegen követet pillantotta meg az ajtóban.
A kráni szabados óvatosan lépett a helyiségbe, idegesen sandított a fölétornyosuló szobordémonokra. Pillantása a
mennyezetre festett, elnagyolt teremtményekre siklott. Különleges érzékei elárulták, többek egyszerű rajzoknál - valami torz tudat lakozik bennük.
Habár az amund fajzat mindeddig betartotta a megállapodást, a férfi képtelen volt megbízni benne; talán, mert gondolkodásmódja olyannyira különbözött az emberitől, s ez kiszámíthatatlanná tette. Az aggodalom új értelmet nyert itt, a számtalan alvó, ám ugrásra kész démon között; érezte felőlük a rosszindulatot. Meglehet, csak az amund tartja vissza őket, hogy rá ne rontsanak.
Mindezek ellenére határozott léptekkel indult az oltár felé - jóllehet, bátorságát leginkább a reménytelenségből merítette: lehet bármilyen óvatos, ennyi démonnal amúgy sem szegülhet szembe.
Néhány lépésre álltak egymástól, s mivel egyikük sem értette a másik beszédét, tekintetüket és mentális erejüket kapcsolták egybe.
Mondd, idegen - csendült a kráni szabados elméjében az elmúlt hónapokban oly sokszor érzékelt, különös hang -, az a Nagyúr valóban megöli az emírt?
A férfi elégedett nevetés érzetét sugározta a másik felé, miközben ajka meg sem rezdült.
Megöli, nemes Numeeth hat-neb, talán már meg is tette. És azután te ölöd meg őt. Amhe-Ramuné lesz ez a föld és őseid országa, miként megegyeztünk.
Az amund mélyre fúrta tekintetét a varázsló szemébe, szándéka szerint egyenest az elméjébe pillantott volna; de ő résen volt, ellenszegült a fürkésző mágiának, s miután legyőzte az idegen akaratot, úrrá lett a magáén is. Háttérbe szorította felhorgadó haragját, s nyájas gondolatokat erőltetett magára.
Társaim elrendeznek mindent, meglásd, kezedre játsszák ellenségeid. Alig kell tenned érte, ez a mi ajándékunk számodra. Istened számára pedig a Tersius élete, mert halálával hosszú holdhónapokra megbénulnak a kráni légiók. Mire felkel a Kék Hold, néped megkezdheti dicső hadjáratát országa visszahódításáért. Krán nem küldhet légiókat a seregetek ellen.
A kráni férfi sosem találkozott ilyen furcsa népséggel, mint az amund. Valamennyire kiismerte őket, mégsem értette: akárcsak titokzatos istenük, ők is csupa ostobaságra használták amúgy lenyűgöző eszüket. A politikáról és a cselvetésről nem is hallottak - ezért tartotta fontosnak az egyezség utáni második hónapban is újra meg újra megismételni ajánlatát.
Az amund holdkék szemében kiismerhetetlen, hideg tűz lobogott.
Tudom, hogy igazat szóltál, idegen, és lenyűgöz fajtád ravaszsága. Amit kínálsz, felfogtam, nem szükséges folyton elismételned. Az homályos előttem csupán, miként eszeltétek ezt  ki. Nagyon idegen vagy számomra!
A kráni szabados elfojtotta az ajkára kívánkozó mosolyt. Ranagol tudja, miért, az emír jutott eszébe. Oh, az ostoba dzsad, hát azt gondolta, okosabb mindenkinél?! Ha minden a terv szerint zajlott, a Tersius kardja már megfordult a nyaka és a feje között.
Számításaim szerint, nemes Numeeth hat-neb, a kráni Nagyúr felkeres téged. Ha kedved úgy kívánja, akár itt, ebben a teremben végezhetnek vele szobrokba vésett és falakra festett démonjaid.
Az amundot meglepte a másik tudása, nem gondolta, hogy bárki is képes felfedezni az ankhe-thueeth festményeit, hiszen a falidémonok a rejtőzés mesterei. Tudomása szerint, a hanyatlás nem is oly távoli évezredeiben dzsad sírrablók százait tépték szét uruk szarkofágjának talapzatán. A gondolat elbizonytalanította, hiszen az idegen követ - mint mondta - szintúgy a Krán nevű országban született. A főpapok talán nem véletlenül tartanak annyira ettől a Krántól. Talán ő, Numeeth hat-neb még nem elég tapasztalt a főpapi címhez...
Ígérd meg, idegen, hogy az ember démon, aki a kezemtől megfosztott, nem lesz velük! Üzenetében ingerültség remegett.
Saját félelme bosszantotta fel, noha önmaga előtt is óvatosságnak igyekezett feltüntetni.
Mindvégig így terveztük, nemes hat-neb - közölte a másik. Kurtán biccentett, s éppoly váratlanul, ahogyan érkezett, kivonult a teremből.
Az uralkodó-pap magára maradt a kheb-thueeth mogorva alakjai között. Ismét a kezét tanulmányozta, s töprengett, vajon az idegen s a hozzá hasonlók előre eltervezték-e az ő kezének elveszejtését is? Hamarosan rádöbbent, ez számára megfejthetetlen rejtvény.
Amhe-Ramun bizonyára tudja, miért hallgatta meg szavukat, miért engedett ajánlatuknak. Talán a nemes amund népnek valóban szüksége van az efféle ármánykodókra, hogy visszahódítsa ősi jussát. Ki tudja, hiszen évezredek teltek el azóta.
Megváltozott a világ.

Az el Hiada körül bámészkodók hatalmas tömege verődött össze. A városőrség vörös theubos, lándzsás katonái kordont vontak a domb tövébe, senkit nem engedtek a kolostort övező kopár területre. Odabenn katonai alakulatok táboroztak, lovas futárok száguldoztak porfelleget verve.
A kirekesztett népség izgatottan találgatta, vajon mi okból szállta meg az emír testőrsége a szent épületet. Habár máskor a kutya sem kívánkozott a kopár dombhátra a délutáni hőségben, ezúttal rendszeresen harsantak fenyegető kiáltások a kordon felől, s szinte megállás nélkül dolgoztak a lándzsarudak. A szomszédos teaházak teraszai megteltek a kényelmesebb - és főként óvatosabb - szemlélődőkkel; a tulajdonosok súlyos aranyrúpiákat fizettek volna, hogy a látványosság nap mint nap megismétlődjék.
A rejtély rövidesen megoldódott.
A Palota irányából önkéntes hírhozók érkeztek, lihegve meséltek egy gyilkos fekete csapatról. A hitetlenkedők ki sem fejthették véleményüket, amikor sötét páncélba bújt,
megtermett alakok tűntek fel az utcán. Ötös oszlopban, egyenletes farkasügetéssel közeledtek; pajzsaikon sosemlátott, körforma címer csillogott, arcukat lidérces acélmaszk fedte. A dzsadok ennek előtte sosem láttak még efféle furcsa rémületes szerzeteket.
A tömeg már messziről megnyílt a közeledők előtt, s maga a városőrség is fejvesztetten visszavonult.
Amint az idegen csapat elérte az utca torkolatát, a fekete katonák elnyújtott kört formáltak vezetőik körül. A dzsadok néhány lépésnyire toporogtak a megtermett, acélba öltözött katonáktól, ám azok tudomást sem vettek róluk. Tűrték tolakodó kíváncsiságukat, faggatózó kérdéseiket - látszott, nem értik a nyelvet -, ha pedig egy-egy bámészkodó túl közel lépett, durva morranással riasztották vissza.
A kör közepén férfiak szökkentek le lovaikról, halk tanácskozásba kezdtek.
- Felkészültek az érkezésünkre - összegezte a látottakat a hadvezér. - Nem éppen pyarroni határerőd félszáz harcedzett lovaggal, de a magas falak, a bonyolult belső terek jól védhetők. Négy tucat légiós kevés ide, Nagyúr!
A Tersius végigfuttatta tekintetét a dombháton, az ellenséges katonaság sorain, végül a kolostor épülettömbjén. Vállat vont.
-  Kevés, ha mind életben akar maradni - szögezte le rendíthetetlen meggyőződéssel, majd árnyalatnyi mosoly kíséretében hozzáfűzte: -... és Tersius nélkül.
A katonák felé kiáltott.
- Ques mortas Maradon? Kórusban harsant a válasz:
- Morta Maradus, morta qua Tersius!
A Nagyúr diadalmasan pillantott a stratégára.
- Íme! Bármit kíván a Birodalom, mi készen állunk! A hadvezér vékony hangon köszörülte torkát.
-  Nagyúr, bocsásd meg merészségemet, de amit teszel, nem a Birodalom érdekét szolgálja. A Birodalom érdeke a tíz szekér Fű lett volna, most pedig a visszavonulás. A Birodalom becsületét óvod, ezt elismerem, de nem az érdekét!
- Ha kell, meghalunk a Birodalomért! - erősködött a hős.
- A kérdés csak az, valóban szükséges-e? - avatkozott a párbeszédbe a varázsló is. - Csak a tanácsnokod vagyok, Nagyúr, neked nem tilthatom meg a támadást... de mint kirendelt transceps, én irányítom a fejvadászokat. Úgy határoztam, életük és felszerelésük túl értékes a Birodalomnak, semhogy efféle kétséges vállalkozásban kockára tegyük. A fejvadászok kint maradnak!
Az emberóriás megvetően mérte végig a fajzatot. A szeme haragosan villant, holott szája szegletéből nem költözött el a mosoly.
- Helyesen szóltál: nem te parancsolsz nekem, hanem én neked. Tartsd vissza az embereidet, ha tetszik... habár, gyanítom, saját patkányszürke bőrödért aggódsz!
Az aquirfajzat szeme nem rebbent a sértés hallatán. A kolostor felé fordult, hosszasan tanulmányozta a dzsad csapatok mozgását. Arca kiismerhetetlen kifejezést öltött.
- Ha gyávának nevezel, maradásra kényszerítesz - felelte nagy sokára.
Szemközt, a dombháton ostoba kiáltozással felsorakozott a városőrség öt százada. A tízszeres túlerő dacára a szemekben félelem szűkölt, mert a katonák Galradzsa poklának hordáját látták a kráni légiósokban. Ha a meséknek hinni lehet, azok sem félelmetesebbek, sőt, talán épp így festenek.
A Tersius tudomást sem vett róluk.
- Sajnálom, hogy így döntöttél, varázsló, mert bár elszántam magam a halálra, ostoba nem vagyok. Odabenn nagy szükségünk lenne rád.
A fajzat mosolya a dögöt szimatoló hiéna vicsorát idézte.
-  Parancsold, Nagyúr... - minden szóból kiszipolyozta a gyönyört -, vagy talán kérd! Csak ennyi és megteszem. Mi, aquirok szívesen vadászunk akár emberre, akár amundra. Csak kérd, és ki tudja, hány katonád életét mentheted meg...
A Tersius izmoktól göröngyös arcán bosszús rángás futott át. Az ónixszürke szemek mélyén nem hunyt ki a büszkeség tüze, ám az emberóriás, akár egy engedelmes gyermek, mégis kérte a varázslót.
- Az embereim életéért...
A Messor a szóváltás elején kivált társai közül, közelebb húzódott a Nagyúrhoz. Klánja a Tersius védelmét bízta rá, készen állt, hogy akár az aquirral szemben is megoltalmazza, legyen bár ezúttal a transcepse. Tisztán hallott minden szót; különös gyanú fészkelte magát a szívébe... ám annyira valószínűtlennek tűnt, hogy rögvest átlépett felette.
A fajzat láng-tekintete feléje rebbent, vonásait diadalmas mosoly csúfította el - idegenül hatott szürke, repedezett arcán, akár egy huri orcáján a körszakáll.
- Hallottad a parancsom, Messor?! A fejvadász apró meghajlássál felelt:
- Megbocsáss, uram, te sem mehetsz be! Transceps nélkül a sequadion mit sem ér!
Az aquirfajzat már a harchoz készülődött; fekete köpenyét lova nyergére dobta.
- Félreértettél, fejvadász. - Ridegen koppantak a szavak. -Véget ért a küldetésed. Te és társaid visszatértek Kránba.
A Messor nem így képzelte a sikeres küldetést. Minden széthullani látszott, holott Kránt gondos tervezés és vasfegyelem jellemezte.
- Uram! - Maga sem tudta, miért keres kibúvót a parancs alól. - Hazatérjünk, miközben harcoltok odabenn? Meneküljünk, mialatt az életetek veszélyben forog? - Soha életében nem vitázott még a transcepsével.
A fajzatot már más gondolatok foglalkoztatták, közönyösen vetette oda:
- Hallottad, Messor!
A fejvadász lesütötte a szemét; háborgott a lelke. Gondos tervezés és vasfegyelem - az utóbbi az ő kötelessége.
-  Nem ésszerű! - mondta ki mégis. - A sivatagban beér minket az ellenség, míg te kaput nyithatsz, amikor visszatértél. Miért nem parancsolod, hogy idekinn várakozzunk? Miért akarod annyira, hogy most távozzunk?
A varázsló felkapta a fejét, ezúttal harag lángolt a rubin szemekben. Hangja metszett, akár a sequor.
- Valóban azt gondolod, Messor, hogy megmagyarázom?
Gúnyos fintorral jelezte, befejezettnek tekinti a közjátékot.
A Tersius és Pusztítói kardot rántottak, a kürt támadóékbe rendelte a légiósokat. A katonák arcát elrejtette a maszk, de a kráni vágású szemek tűzben égtek; félszáz kurta, széles penge látta meg a napfényt. Szemközt, a dombháton harcra készülődtek a dzsadok is; az altisztek kiáltozva buzdították az embereket.
A domb aljában izgatott moraj támadt, a kopár területbe torkolló utcákon és sikátorokon át egyre érkeztek a bámészkodók. A légiósok körül összeverődött tömeg óvatosan hátrébb húzódott, utat nyitott a kordon felé.
A kráni alakzat mögött útra készülődött a másik csapat is, a négy fejvadász és a hadvezér. Lóra szálltak mind, vezetékszárra fogták a gazdátlan állatokat, s nyeregben várták a rohamra vezénylő kürtszót.
Mielőtt felharsant volna, a hadvezér a Tersius mellé kormányozta lovát.
- Egy utolsó tanács, Nagyúr, rajtad áll, megfogadod-e. -Rendjének tagjai, mióta világ a világ, a leghátsó vonalból, jól őrzött dombtetőkről, tornyokból irányították a seregeket. - Tarts minél nagyobb, zárt alakzatot! A katonáid légiósok, nem Pusztítók.
Kürtszó nyomta el szavait.
A kráni ék meglódult, a roham során sem bomlott fel -fekete tintával festett háromszög a homokszín pergamenen.
Vörössel írt, vaskos vonalak felé tört.
A krániak az el Hiada kapuja felé nyomultak; csatakiáltás nem harsant, buzdító dobszó nem pergett, némán és fegyelmezetten csörtettek felfelé a dombon. A bámész tömeg zsibongott helyettük is. Alig tették meg a távolság felét, az ellenük felsorakozó századokban nyugtalan mozgolódás támadt. A dzsad altisztek visszavonulót kiáltottak, a vörös theubos katonák pedig szétfutottak, akár kutya kergette rókák. A Tersius ellenállás nélkül jutott el a kolostorig, seregével eltűnt a tárva feledett kapu mögött.
A domb lábánál hátramaradt krániak megfordították lovaikat, jókora felleghaj tóikba burkolózva a keleti városkapu
irányába ügettek. A dzsadok nem merészelték útjukat állni, csak kíváncsi suhancok futottak mellettük, míg a lábuk bírta. A hadvezér előrerúgtatott a Messor mellé.
- Gyanakszom - sóhajtotta nagy sokára.
A Kereskedő Negyedben jártak, az el Hiada tömbje már igencsak összezsugorodott mögöttük. A járókelők karavánkísérőknek vélték őket, netán rosszban sántikáló fegyvereseknek, akiket nem tanácsos észrevenni. Legtöbbjük amúgy is csak a városszéli kolostor felől érkező híreket leste, ha nem éppen arrafelé trappolt nagy sietve.
- Magam is - bólintott rá a fejvadász, holott nem ugyanarra gondoltak.
- Menekülésnek látszott - merengett a stratéga -, de nem az volt: az altisztek vezényelték vissza a katonákat. Parancsba kapták, hogy ne akadályozzák a Tersiust. - Csaknem lefordult a nyeregből, amikor értetlenül széttárta a karját. -Meg aztán nyitva állt a kapu! Ennyire bízna magában a maroknyi amund?
A Messor fokozódó érdeklődéssel hallgatta. Megrántotta a zablát, a mén engedelmesen lecövekelt.
-  Ne feledkezz meg, uram, a Fekete Skorpiókról és az őrbálványokról! - Ámbár maga sem hitte, hogy a hadvezér ne számolt volna ezekkel is.
A vezetéklovak feltorlódtak mögöttük; a sequatorok éber tekintete a közeli dzsadok arcán, a környező háztetőkön kereste megtorpanásuk okát. A Messor nyugalmat intett, egyidőben a stratéga kézlegyintésével.
- Ugyan! Az orgyilkosok mit sem érnek a rendezett alakzat ellen, a Tersius kardja pedig szétzúzza a bálványokat. - A kis ember hevesen rázta apró fejét. Mélyet sóhajtott, mintha a rövid lovaglás máris kifárasztotta volna. - Pihenjünk! Ezt át kell gondolnom.

16.

Szövetségesek

Minden készen áll!, sugározta gondolatait a kráni szabados Numeeth hat-neb felé. Mindent elrendeztem, ahogyan kívántad.
A katonákat elparancsolta a kolostor közeléből, egészen a domb lábáig; amúgy sem árt, ha távol tartják a bámészkodók egyre gyűlő hadát. Mikor utoljára kikémlelt a külső ablakokon, a tömegben egy csapat udvaroncot is felfedezett, nyilván a Palotából siettek át a krániak nyomán. Látványosságra éhesen furakodtak a kordon előtt feltorlódott tömegben, talán bejutni is megpróbálnak majd, de a katonák szigorú parancsba kapták, senkit, még magát a sobirai emírt sem engedhetik át... csak a krániakat.
A szabados gonoszul mosolygott: nyugodtan adhatott ilyen parancsot, hiszen - társa megüzente - az emír Galradzsa útjait járja már, minden bizonnyal a Pokol felé.
Az amulettek? - zendült fejében az amund kérdése.
Nos, az amuletteket is szétosztotta, mostanra éppúgy ott lógnak minden Fekete Skorpió nyakában, akárcsak az övén.
S jutott a Kránból érkezett ötfős csapatnak is - a válogatott fegyverforgatók egy félreeső szobában várják, hogy bizonyíthassák kiemelkedő képességeiket. Jól jönnek majd, ha a birodalmi fejvadászok mégis betörnének a kolostorba... és nem árt, ha ő is rendelkezik némi ütőerővel, ha Numeeth netán meggondolná magát. Persze - a néhai emír parancsa
szerint - a Skorpiók is neki engedelmeskednek, s ő már ki is próbálta megbízhatóságukat. Remekül kiállták a próbát: parancsára összefogdosták és tétovázás nélkül legyilkolták a szerzeteseket és egyéb nem kívánatos kolostorlakókat. Numeeth ragaszkodott hozzá, hogy a támadás kezdetekor ne bolyongjanak a folyosókon amulett nélkül emberek. Mint mondta, Amhe-Ramun jelenléte megzavarná eszüket, s temérdek bajt okoznának.
Ismét érezte a másik tudatának érintését - az amund hihetetlen erővel sugározta a gondolatait, s ez látnivalólag a legkevesebb fáradságába sem került.
Megkezdem a szertartást, üzente a hat-neb, az uralkodóisten akarata hamarosan beragyogja az épületet. Ne vedd le az amulettet, mert elveszel!
A szabados már távozni készült, amikor utolérte az amund utolsó gondolata.
Felvettem a kapcsolatot Amhe-Ramun főpapjaival. Amint feljő a Kék Hold, az uralkodó-isten felébred álmából; ha sikerrel jártunk, megindítja a háborút!
A lovakat hátrahagyták egy sikátorban, gyalog vágtak át a tömegen a teaházig. Az aranyrúpiák meggyőzőbben szóltak a tulajdonoshoz bármely kérlelő hangnál, csengő szavukra a segédek rögvest felszabadították a kiszemelt asztalt. Tisztákkal váltották fel a használt csészéket, díszes bádogkannában gőzölgő italt helyeztek az asztalra, kicserélték a vízipipák csutoráit.
Az árnyékos teraszról rálátás nyílt a kopár dombra s a hátán emelt kolostorra. A falak vakítottak a déli napsütésben, az ablakok fekete koromfoltoknak látszottak. A falaktól a domb tövében kígyózó kordonig csak néptelen, sivár homok húzódott. A katonák láncán túl azonban jókora tömeg gyűlt egybe - a vén kolostor a legszentebb próféták szónoklatakor láthatott csak együtt ennyi embert.
Az asztal mellé telepedő krániak kaftánt viseltek a Lopakodó felett, az emáme kendője elrejtette arcukat. Kilétüket titkoló, amúgy közismert hivatalnokoknak látszottak leginkább.
-  A Tersiust csapdába csalták - ismételte a Messor a hadvezér szavait. Tekintete az el Hiadát pásztázta.
A stratéga csak bólintott, utóbb szeme sarkából a fejvadászra sandítva, hangosan is megerősítette a szavakat.
-  így igaz. Időre van szükségem, hogy kielemezzem a helyzetet, de félek, más magyarázat nem létezik.
- Nem látom harc jelét - jegyezte meg az egyik sequator, ujjai között szédületes gyorsasággal pörgetve egy aranyrúpiát. Nem is figyelt az érmére, bizakodó ábrázattal méregette a kolostort. - Márpedig a Tersiust nem győzhették le ilyen hamar. Nyilván ő kerekedett felül.
A Messor járt az épületben, ismerte felépítését: belső udvarok, félhomályos folyosók és szobák valóságos útvesztője. Öldöklő csata is folyhat odabenn, kívülről akkor is csak békés kolostornak látszik. Tökéletes búvóhely a kíváncsi tekintetek elől rejtőző amundoknak.
Az el Hiadát fürkészve, ismét felhorgadt benne a korábbi gyanú. Ezúttal hosszan vívódott, megossza-e a hadvezérrel.
- Nem hagy nyugodni egy gondolat, uram... - vágott bele végül, de a stratéga nem felelt. Homályos szemmel meredt maga elé, mint aki mértéktelenül sokat szívott a vízipipa bódító mákonyából.
A fejvadászok éberen vigyázták révületét, csendesen vitatták egymás közt az esélyeket. A két sequator bízott a Nagyúr kardforgató tudományában.
Ha valaki, Ő aztán kivágja magát!
A Messor meghajolt az egyszerű érv előtt, ám csak nem hagyta nyugodni a szörnyű gyanú, mely - ha beigazolódik -gyökeresen megváltoztat mindent.
Csak Jadis hallgatott konokul.
A teraszon összeverődött dzsadok harsány beszéde elnyomta a halk kráni szót. Csak a tulajdonosnak tűnt fel, hogy új vendégei érintetlenül hagyják az édes, illatos teát, s helyette nyerszöld teafüvet rágnak. Sértődötten vállat vont, megcsörgette erszényében a rúpiákat, s máris jobb kedvre derült.
Ugyan ki gondolta volna, hogy a teázó teraszán a rettegett Krán fejvadászai társalognak?
A hadvezér, amikor nagy sokára végre visszatért szemébe az értelem szikrája, mély sóhajjal kezdte.
- Rájöhettem volna!
A fejvadászok úgy lesték szavait, mint tudásra szomjas tanoncok a mesterükét. Lassan, tárgyilagosan beszélt, akárha pergamenre vetné közben a betűket:
- Az emír, talán hogy elkerülje a rabszolgasorsot a felvirágzó amund birodalomban, szövetséget kötött Amhe-Ramunnal. Tanácsnoka révén sokat tudott Kránról... az el Hamed elleni hadjárat meséjével idecsalta a légiók Tersiusát. Tudta, hogy Lord Quator halála megbénítja Krán seregeit. Ezt ajánlotta fel Amhe-Ramunnak, mert a sivatagi isten, ha megindítja hódító hadjáratát, háborúba keveredhet Kránnal is. Ezért rejtőznek el Sobirában amundok, s ezért csalták a Tersiust a kolostorba.
Komoran csippentett némi quass füvet az asztalra helyezett szelencéből.
- A bölcsesség persze késő, hisz' a Nagyúr odabenn rekedt. Elemzését csend követte. A fejvadászok megrendülten
meredtek a kolostorra; nem értették, miként lehetséges, hogy hazájukat, a legyőzhetetlen Kránt ilyen csúful rászedték. Egy dzsad emír!
- Kihozzuk - mondta csendesen a Messor.
Jadis - mintha csak erre várt volna - felkapta fejét, szemében a harag éjszín máglyája lobbant.
-  Őrült vagy, Messor! Egy hígeszű baromért adjam az életem? Ez csapda: hányan rontunk még bele ostobán?
- A mi feladatunk lett volna gondoskodni a Nagyúr biztonságáról - szögezte le a férfi töretlen nyugalommal. -Kötelességünk követni!
A sequatorok a hadvezért lesték, vajon kit pártol?
- A Mortelnek igaza van... ugyanakkor mégsem - simogatta állát a kis ember. - Tervre van szükség a behatoláshoz.
A nő legyintett, akárha szemtelen rovart hessentene el a csészéje fölül.
-  Ah, tervet! Miféle tervet, amikor nincs transcepsünk? Nélküle nem lehetünk kráni sequadion, csak egy csapat szedett-vedett orgyilkos!
Ezúttal a Messor veszítette el hidegvérét; a nő kifakadása sértette a Klán becsületét és ezáltal - így kívánta a tisztesség - a Messor önérzetét is.
-  Krán fejvadászai vagyunk - hörrent fel - a Birodalom legjobbjai közül. Nem a transceps emel ki minket az útszéli gyilkosok közül! Nem futamodhatunk meg, csak mert ő távozott.
Jadis hátradőlt a zsámolyon, hátát a teaház falának vetette, úgy nevetett.
- Nekünk kell távoznunk, Messor, méghozzá a transcepsünk parancsa szerint. Haza küldött bennünket. Véget ért a küldetésünk, Messor! Mióta szokásod ellenszegülni a parancsnak? - Végtelen gúny csendült a hangjában: - Éppen te tennél ilyet?
Rövid időre mindannyiuk figyelmét elvonta a kolostor kapuján kivágtató magányos lovas. A Fekete Skorpiók fekete theubja verdesett mögötte a szélben, porfelleg szállt fel lova lába nyomán. A domb aljában torpant csak meg; néhány szót vetett a kordon túloldalán toporgó előkelők csoportjának, majd paripáját megtáncoltatva, visszavágtatott az el Hiadába.
A díszes kaftánokba burkolózó alakokban a Messor felismerte az emír udvaroncait, néhány palotaőr és sebesült Skorpió gyűrűjében. Lám, gondolta, a látványosság idecsalta az előkelőségeket is, de a kolostorba ők sem nyertek bebocsátást. A felháborodottan hadonászó férfiak mögött megpillantotta a titokzatos hurit - már egyáltalán nem találta különösnek, hogy a nő minden fontosabb eseménynél megjelenik.
Figyelme visszafordult asztaltársai felé. Kérdő tekintetük láttán rádöbbent, választ várnak tőle a Mortel vádjaira. Pillantása végigsiklott a szikár, verejtékben fürdő arcokon, végül a hadvezéren állapodott meg.
- Nem hagy nyugodni egy gondolat, uram - ismételte a korábbi mondatot. - A varázsló... - Elbizonytalanodott, olyan súlyosnak tűntek a vádak, s oly valószínűtlennek a feltevés, hogy mindez elkerülte a hadvezér figyelmét.
Már nem volt visszaút.
- A varázsló? - kérdezett vissza a stratéga.
-  A varázsló viselkedése gyanakvásra ad okot, uram. -Megkönnyebbült, hogy kimondta; többé nem kételkedett az igazában. - Csak látszólag ellenezte a Tersius döntéseit, valójában ő adta szájába az érveket. Mindent elkövetett, hogy minket eltávolítson, holott a Tersius személye sokszorta értékesebb nálunk. Annyit magam is tudok a hadviselésről, hogy az erők megosztása ez esetben rossz taktika.
A stratéga vontatottan bólintott; habár a fejvadász szavai őt is felelősségre vonták, nem szakította félbe.
- Visszaidéztem magamban, mit tett a varázsló korábban - folytatta a Messor, tőle szokatlan bőbeszédűséggel. - Nem visszatartani igyekezett a Tersiust, hanem irányítani. Az érzelmein és az önérzetén keresztül ravaszul rávenni, végezzen az emírrel és az amundokkal. Eleinte ködben jártam, de amióta felfedted, uram, hogy a kolostor csapda, már tisztán látok: a varázsló elárulta a Tersiust!
Egy pillanatra elhallgatott. Immár ő is érezte, szavai a hadvezért is vádolják. A szónoklás, a diplomácia nem tartozott az erősségei közé.
- Rád mindvégig figyelmet fordított, uram, addig ügyeskedett, amíg elaltatta a gyanúdat. De nekem nem suttogott hazug magyarázatokat, előlem nem vonta félre a Tersiust.
A törpe termetű férfi merengőn rágcsálta a quass füvet. Kínosan sokáig hallgatott. Egy fejvadász, a füle hallatára, árulással vádolta a saját Transcepsét!
Példátlan!
Ugyan mit érthet egy fejvadász a felsőbb politikából, honnan veszi a bátorságot, hogy elbírálja, ki áruló és ki nem?!
- Igazad lehet, Messor - ismerte be mégis, hosszú csend után. - Felnyitottad a szemem. - Végighordozta tekintetét a döbbent arcokon. - Különleges jogomnál fogva semmissé nyilvánítom a Transceps parancsait!
A Mortel végképp elkomorult.
- Vagyis bemegyünk - sóhajtotta. - Az amundok csapdát állítottak nekünk, mi pedig engedelmes barmokként sorra besétálunk. Nincs Transceps, nincs sequadion, csak négy halálraszánt, ostoba fejvadász. - Ismét felnevetett: gúnyosan és mégis őszintén, ahogyan csak ő tudott. - Nem így képzeltem a halálomat!
- Senki nem kérte a halálodat, Mortel - fakadt ki a Messor, megvetően pillantva a nőre.
Jadis gondosan összefogta magán a jókora kaftánt. Az elfedte a Lopakodót, az emáme elrejtette hosszú, csillogó haját - az arcát ellenben nem takarta sem kendő, sem folyékony fém. A szívszorítóan gyönyörű vonásokat akaratos gőg rajzolta át, ám a kráni vágású szemek pimaszul mosolyogtak.
Amikor a Messor felfedezte a rejtőzve csillanó derűt, minden dühe elpárolgott. A nő mindvégig az orránál fogva vezette. Kishíján bolonddá is tette, hiszen már nyelvén táncolt a szó: Akkor hát menj, Mortel! Jadis mindvégig ezt akarta.
De ő nem küldhette el, mert odabenn szükségük lesz rá.
-  Mint Meridián, parancsolom, hogy engedelmeskedj! -Hangja hivatalosan reccsent; mindent elkövetett, hogy száműzze belőle a szeretetet.
Micsoda ravasz vadmacska! - gondolta magában. A pörgő aranyrúpia mozdulatlanná dermedt a sequator két ujja között. A fejvadász suttogva szólt:
- Valaki figyel bennünket. - Az érme újra táncba kezdett. - Északkelet felé, a kupolás templom kapujában.
Egyikük sem fordult arra, szemük sarkából mérték csak végig az épületet. A kapu árnyékában koldus-forma alak gubbasztott; úgy tetszett, csak a forgalmat szemléli, ám jóval sűrűbben pislogott a terasz sarkában ülő társaság felé, mint máshová.
- Hozzátok ide! - rendelkezett a Messor.
A koldus talán leolvasta szájáról a kráni szót, talán kitalálta a gondolatát, mert a Messor elméjében felcsendült a szellembeszéd:
Megyek én magamtól is!
Azzal a rongyos alak feltápászkodott, és feléjük indult. Arcát emáme és kendő takarta, elkoszolódott, fehér theubján vérfoltok éktelenkedtek.
A gorviki!
A kráni fejvadászok nem mozdultak ültükből, de ugrásra készen, maguk alá húzott lábbal, lapos pillantásokkal méregették az újonnan érkezőt.
- Vierre a nevem. - Az idegen dzsad nyelven szólt a kendő mögül.
-  Ez nő! - hökkent meg Jadis, s mert nem kedvelte, ha valaki képes megtéveszteni éles szemét, ujjai a sequorok markolatára találtak a kaftán alatt.
A koldusgúnyájú nem vett tudomást róla; mintha kizárólag a Messort látta volna.
-  Megmentetted az életemet - hajolt meg, nem éppen tökéletesen utánozva a kráni etikettet. - Tartozom egy szívességgel, mégis újabbat kérni jöttem.
-  Az életben maradt pyarroni? - kereste a bizonyságot a hadvezér.
A Messor bólintott, Jadis teste pedig megfeszült, akár a felajzott íj. Az ősi gyűlölet oly hevesen lángolt fel benne, hogy elfeledte a köröttük zsibongó dzsadokat - a Lopakodó végigkúszott az arcán, éjsötét fémbe dermesztve haragvó vonásait.
- Mortel! - sziszegett a Messor a gyűlölettől vibráló nőre. Többet egy szóval sem mondott, Jadis mégis visszaereszkedett a zsámolyra, s a fekete fém hátrébb húzódott az arcáról.
- Valóban - ismerte el halkan a koldusnak öltözött lány -, Pyarron ügynöke vagyok... ami ez egyszer mit sem számít!
Továbbra sem fedte fel vonásait, csak parázsló, sötét szeme látszott a kendő hasítékában. Az eltökéltségtől izzó szempár sorra szemügyre vette mindannyiukat, végül, amikor a
dermedt csend már elviselhetetlenné fokozódott, pillantása visszavándorolt a Messorra.
-  Sejtem, mire készültök - folytatta továbbra is dzsadul, holott kitűnt, érti a kráni szót. - Csatlakoznék.
A csend elmélyült, a krániak megütközve pislogtak egymásra, egyedül a Mortel nem fojtotta magába a véleményét.
- Eszement pyarroni cafka! - sziszegte. - Ugye, ezt magad sem gondoltad komolyan?
Vierre, az egykor indulatos, minden sérelem megtorlására kész Vierre, tudomást sem vett a sértő szavakról. Asztrál-világát egyetlen indulat világította be - a bosszúvágy kiperzselt lelkéből minden más érzelmet. Érzéketlen volt, akár az út porába taposott kő.
- Amhe-Ramun nem csupán Krán ellensége... és nem csak Pyarroné. - Hangja méltó volt jeges tekintetéhez. -   Az amund pap fejére pedig én tartok számot!
Mindenki a hadvezértől várt választ. A törpe termetű férfiú nehéz döntés előtt állt, mert bár valóban hasznát látta két fegyverforgató karnak, ám a tényt, hogy e karok az ősi ellenség, Pyarron kardjait forgatják, semmiképpen nem hagyhatta figyelmen kívül.
- Legyen bármi is a tervetek, én csak növelem az esélyeiteket. - A lány készen állt akár könyörögni is. - Ti pedig lehetőséget adtok nekem, hogy beteljesítsem a bosszúmat. -Elhallgatott. Ledöntötte lelke utolsó vártornyait is: - Ha nem bízzátok rám, az sem számít... végezzetek vele magatok! Csak adjatok lehetőséget, hogy segítsek. Ha kell, értetek halok meg. Nem érdekelnek a titkaitok, soha nem térek vissza Pyarronba... ám ha úgy tetszik, a végén öljetek meg engem is!
A Messort megérintette az eltökéltsége. Öngyilkos vállalkozásra készültek, úgy vélte, tőle sincs joguk megtagadni a halált. Ugyanakkor elbizonytalanította, helyes-e magukkal vinniük valakit, akit ennyire láncra fűznek az érzelmei.
A stratéga időközben meghozta döntését.
-  Legyen hát, pyarroni. Ülj közénk! Tervet készítünk; ha szükségünk van rád, elfogadjuk a kardodat, ha nem... halnod kell.
A koldusgúnyájú szó nélkül átszökkent a korlát felett, s letelepedett egy zsámolyra a díszes kaftánokba burkolózó krániak között. Megjelenése keltett némi feltűnést a teraszon: az előkelő kereskedők kényeskedőn fintorogtak, az egyik segéd el is indult, hogy eltávolítsa a nemkívánatos alakot. A Messor intése megállította, s hogy a kérésnek súlya is legyen, a sequator ujjai közül a levegőbe pördült.
- A legfontosabb most a türelem - váltott halk, kráni szóra a hadvezér. - A Tersiust már nem érjük utol. Mostanra vagy győzött, vagy legyőzetett. Akár győzött, akár meghalt, felesleges sietnünk. Ha élve fogták el, úgyszintén van időnk. Várunk, hogy elaltassuk az ellenség gyanúját.
A Messor mindvégig a gorviki lányt fürkészte. Vierre egykedvűen hallgatta a stratégát, égő tekintetét le sem vette a kolostorról.
- Te is jártál odabenn, pyarroni. Te mit javasolsz? - szólította meg a hadvezér.
Vierre rápillantott.
- Ha nem ölik meg nyomban, feláldozzák Amhe-Ramunnak. Harc, szenvedés, halál... náluk ez a szertartás rendje. Amennyit a gazdátokról tudok, hosszú szertartás lesz.
A stratéga helyeslőn bólintott; újból vett a quass fűből.
-  Tehát nem várhatunk napnyugtáig - állapította meg. -Jóval előbb indulnotok kell. Mivel nincs transcepsünk, aki összehangolja a támadást, mindvégig együtt maradtok...
- Uram! - vágott közbe a Messor, a teázó legújabb vendégére meredve. - Talán nem a transcepsünk volt az egyetlen kráni varázstudó a városban...
A teraszon ámulatba ejtő huri tűnt fel; köntöse alól csodás idomok, könnyed selymek és pazar ékszerek villantak elő. Külhoni nő volt, a legértékesebb portéka mind közül. Lágy, nőies léptekkel vonult végig az asztalok között, biztosan tudva, tucatnyi mohó férfitekintet követi útján. Homlokán ékkövekkel rakott arany ékesség csilingelt, ahogyan előrehajolt, s leereszkedett a Messor mellett egy üres zsámolyra.
- Zaida vagyok... - mutatkozott be a legtisztább kráni nyelvjárásban - Errefelé legalábbis így ismernek. - Tekintete a Messorra rebbent. - Nem szívesen leplezem le magam a dzsadok előtt, de most már egyre megy, hisz megöltétek az emírt.
-  Maida Saluquas? - firtatta összevont szemöldökkel a stratéga. - A hírhedt kráni boszorkány szekta?
A huri gyöngyözöm felkacagott.
-  Hírhedt? - kérdezett vissza. - Nos, igen, hadvezérem. Krán kémje voltam az emír háremében, de mint mondtam, ez már a múlté. Miben lehetek a segítségetekre?
A stratéga a Messorra pillantott, mert gyanította, valamilyen módon része volt a nő felbukkanásában. Nem kedvelte a Maida Saluquas kurtizánjait, habár mint eszközt, olykor felhasználta őket. Önzők és akaratosak, ami nem is csoda, tekintve, hogy teljes önállóságra képzik őket. Senki sincs olyannyira önmagára utalva, mint ők, akik idegen országokban kémkednek, gyakorta egymagukban. Persze, akikkel eddig találkozott, fiatal kezdők voltak, ez a nő pedig, feltehetőleg, a legjobbak közül való. Ha a szóbeszédnek hinni lehet, mágikus hatalom tekintetében felér a legnevesebb varázslórendek adeptusaival.
A Messor értette a hadvezér pillantását; sorra végigtekintett társain, rangjukat használva bemutatta őket. Ahogy a gorviki lányhoz ért, elakadt.
- Vierre ügynök - segítette ki az mosolytalanul. - Pyarroni Titkosszolgálat.
A boszorkány ismét nevetett - a kifinomult humorérzék fejlesztése részt kapott kiképzésében -, visszafelé is végigfuttatta tekintetét az arcokon. Pillantása hosszan elpihent a Mortelen és a pyarroni ügynökön.
- Nos - összegezte véleményét -, kár, hogy nem csábításra szövetkeztetek... igazán könnyű dolgunk lenne. Halljam, fejvadász, mire készültök hát?
Míg a férfi tőmondatokban vázolta a helyzetet, a boszorkány a kolostort figyelte. Képzeletében bejárta a fejvadász útját, egészen az épület tetejéig, ahol a háromszögletű udvar rejtőzött. Kintről mindebből semmi sem látszott, csak sötét ablakok és apró, meszelt erkélyek.
Zaida kiterjesztette tudatát, megkísérelte szellemével kikémlelni az el Hiadát, rálelni a Tersiusra vagy az amund papra. Sötét fal magasodott előtte az anyagon túli világban.
A korcs istenség - ismerte fel. - Rövidesen eljő az Ő ideje... máris végtelenül erős!
Nézte a kordon mögött tolongó dzsadokat: az arcokra kiült a csalódottság és az unalom. Látványos csatát vártak, de csak a kolostor sivár falait látták; ha mozdult is valami, csak a képzeletük öltöztette emberi külsőbe a hőségtől remegő levegőt.
Hamarosan zsáknyi aranyakat adnátok a múltba veszett nyugalomért! - gondolta a nő, mielőtt ismét a feladatra összpontosított. Megkísérelte felvenni a kapcsolatot Kránnal; az események rendkívüli jelentést követeltek volna. Mindhiába. Sötét, szakrális hatalom ülte meg a tájat, s akár a dűnék felett lebegő sivatagi vércse, minduntalan elragadta Krán felé szárnyaló gondolatait.
- Nincs más út. Be kell jutnotok a kolostorba - szólalt meg nagy sokára.
A Messor rábólintott.
- Ismered a transcepsek meditációját, úrnőm?
- Nos - bizonytalanodott el a Maida Saluquas boszorkánya -, elméletben persze kiképeztek rá, de sosem próbáltam. Az én tudományom, mint bizonyára sejtitek, egészen más jellegű. Abban hiába reménykedtek, hogy az aquir varázsló pusztító mágiájától képes leszek megóvni benneteket... a taktikához pedig nem értek.
Vállat vont, könnyedén és nőiesen, ahogy tanították.
- Mindemellett Kránt szolgálom, s mióta megérkeztetek, nem sok tennivalóm maradt. Megteszem, amit kérsz.

A terasz mellvédjére rémálomba illő teremtmény támaszkodott. Fekete, bársonyfényű köntöse alól csak valószínűtlenül hosszú nyaka és karmokban végződő ujjai nyúltak elő; keskeny, hosszúkás arcára évezredek vésték fel a kegyetlenség jegyeit.
A háromszögletű udvarra tekintett le: az alant harcra készen sorakozó kheb-thueeth démonokra s a köröttük tüsténkedő amund papra. Megvetően szemlélte a gazdag áldozati ajándékokat, a hat-neb alázatát.
Mondd, nemes Numeeth, az amundok szolgálják a démonokat vagy pedig megfordítva? Az én népemnél parancsolni szokás a külső világok vadjainak!
Az üzenet váratlanul érte a szertartással elfoglalt uralkodó-papot. Bevégezte immáron az összes rítust, készen állt a harcra; holdkék szemét fennkölt pára fátyolozta.
Felpillantott a teremtményre.
Akár az ankhe-thueeth démonrajzai - gondolta - vagy a bestiaábrázolások a dzsad nekromanták sírhantjain.
A hat-neb karonülő gyermekkora óta a testi szépség bűvöletében élt, undorral mérte végig az idegent. Népe hatezer esztendő alatt sem fedezte fel a képmutatást, így arckifejezése nem leplezte el undorát.
Látom, levedletted emberi alakod, idegen követ, üzente a pergamenbőrű, valószínűtlenül nyúlánk teremtménynek.
Az emír egykori szabadosa remegett az elfojtott indulatoktól.
Az emberi külső akadályozta hatalmam kiteljesedését. Undorodtam tőle: az én népem éppúgy gyűlöli az embereket, akár a tiéd. Korcs tömegük bennünket is bujkálásra kényszerít a saját hazánkban.
Vörös szemeit lángra lobbantotta a gyűlölet.
Numeeth hat-neb sokat töprengett, és éjszakánként, a Kék Hold ideje alatt megosztotta aggályait hite főpapjaival és az Isteni Tudattal. Vajon képes-e szövetségre egy olyan nép, mely önmagát is gyűlöli, önvéreit is kiirtotta? Mely valójában nem is egyetlen nép, hanem többé-kevésbé kihalt fajok összessége...
Az utóbbi hónapokban nap mint nap találkozott az idegen követtel, nála jobban egyetlen amund, még az ősi írások sem ismerték a másik népet. A rokon vonások tagadhatatlanok, és a szövetség nem csak Amhe-Ramunt erősíti, de gyengíti
az ellenséget is - a felismeréshez egy hebet is eljutott volna, nemhogy a háború istenének papja.
Hiába gyanakodott, az idegen és társai pontosan teljesítették ígéreteiket, a szövetségről pedig maga Amhe-Ramun határozott.
Numeeth hat-neb megmaradt az éjszakai merengéseknél; az eget kémlelte, mert a csillagok mindent elmondanak az alattuk szorgoskodók sorsáról. A parányi fénypontok között a Krán nevű birodalom csillagát kereste. Ég és világ megváltozott az eltelt hatezer esztendő alatt, új hatalmak csillagai gyúltak ki az égen, s kihunytak a bukottaké - Kráné azonban rezzenetlen fénnyel tündökölt. A hat-neb gyakorta vigasztalta magát: hamarosan csillagok sora hull alá az égből; a Kék Hold ragyogása elhalványítja majd ennek fényét is.
Amikor a mai éjszaka derekán véget ér a sötétség, megköttetik a szövetség, és megindul a háború.
A gondolat visszaterelte figyelmét a tennivalókra.
A nyomában járó hebettől átvette a felszentelt meneth-t. Felkészülten várta a harcot, izmos testén illatos olaj, nyakában és csuklóján törtfényű arany ékszerek csillogtak. Dús ajkán felsejlett a kegyetlen mosoly.
A kráni Nagyúr erre tart életben maradt katonáival, hallotta elméjében az idegen követ üzenetét.
A társad? - kérdezett vissza.
A társam vezeti őket, egyenesen erre. A Skorpióknak könnyű dolguk volt, istened hatalma megbontotta a krániak eszét.
Az amund pap gúnyosan elmosolyodott. Felsejlett előtte a jövő - a csatamezők, ahol hazájukat, társaikat feledő katonák tévelyegnek Amhe-Ramun érintésétől zavarodottan. Égre emelkedő, véres meneth-eket látott, vérben ázó homokot és diadaltól ragyogó amund arcokat. Feldúlt idegen városokat és épülő templom-piramisokat, ezres oszlopokban vánszorgó ember-állatokat és embervértől nedves, soha ki nem száradó oltárköveket.
Véget érnek a harsány, üres civilizációk, ahol arany után mérik a hatalmat és nem megfordítva.
Háború és együvé tartozás!
Álmodozó, kék szemének ragyogása a felkelő hold fényének előfutára volt.

17.

Harc...

Felértek végre. A Messor óvatosságra intette Vierrét.  Meghúzódott a fal tetején, a gyilokjáró szegletében, ahol az árnyékok körülölelték, akár egy végtelenül könnyű, fekete bársonyköpeny. Figyelte a lopakodó lányt.
Elégedettséget érzett. Lám, nem döntött rosszul, amikor kiállt mellette.
Már nem nyugtalanította a másik asztrális sebzettsége, belátta a Maida Saluquas boszorkányának igazát: a pyarroni ügynök lelkében izzó indulat elhamvaszt minden érzelmet, így az amund pap mágiájának kártékony kisugárzását is.
A sequadion-háló révén a boszorkány odakinn, a teaház félreeső szobájában ugyanazt látta és hallotta, amit idebenn a fejvadászok, sőt, különleges érzékeinek hála, annál is többet. Hangja valószínűtlenül tisztán csendült a Messor elméjében.
Meridián! Erősödik a szakrális jelenlét.
A Lopakodónak feszülő nyomást persze a fejvadász is érzékelte, s már régen számot vetett a megmásíthatatlannal: a kolostorban lemondhat a láthatatlanságról. A mágikus vért véges mennyiségű energiát fókuszált, s a tudatot, lelket megzavaró hatás elleni védelem mind többet emésztett fel, ahogyan közeledtek az amundok uralta épülethez. A láthatatlanságra idefenn már nem jutott belőle.
Baka valami mozdult.
Vierre, őrszem a teraszon!
Habár a lányon kitartott még a saluquas boszorkány által ráruházott láthatatlanság, azért a Messor - merő óvatosságból - figyelmeztette. Indulás előtt elfeledte megkérdezni, vajon Pyarron ügynökeit is kiképzik-e az árnyékmozgásra.
A Transcepset is hasonló aggályok gyötörték, mert hangja ismét végigfutott a hálón:
Rövidesen láthatóvá válsz, Pyarroni. Légy óvatos!
Vierre meg sem rezdült a tudatában zengő hangoktól. Lekushadt a gyilokjárón, akár az ugrásra készülő párduc... de a terasz elérhetetlenül távolinak látszott. A lány mégis átszökkent, nem véve tudomást az alant tátongó mélységről.
Az őrszem - hideg acéllal a bordái közt - hangtalanul összerogyott.
Egy-
A Messor elismerőn bólintott - Krán sosem tudja meg, micsoda veszteség érte egykoron a lány távozásával.
Kurta pillanatokig az egyik sequator szemével látta a kolostor átellenes oldalát; a kép meglendült, egy Skorpió tarkóján fókuszálódott, majd egy véres sequoron. Azután szédítő pördülés, és az idegen tekintet ismét az épületeket pásztázta.
Kettő.
Három.
A boszorkány hibátlanul felépítette a sequadion-hálót, de a használatáról - mi tagadás - fogalma sem volt. Nem hiába ragaszkodik a Birodalmi Fejvadászklán a saját transcepseihez. Kívülállót csak indokolt esetben fogadnak be, bármekkora is a varázshatalma; és legyen akár a Belő Iskolák mágusa, hetekig gyakorlatoztatják, mielőtt éles bevetésen a tudata alá osztják a fejvadászaikat.
Nem érheti vád az óvatosságukat.
A Messor tudatalatti impulzussal közvetlen mentálfonalat kért a boszorkánytól - jobb, ha tanúk nélkül okítja a saját transcepset.
Kérlek, kérdés nélkül ne küldj képeket, mert bajba sodorsz!
Nem irigyelte a saluquas boszorkány helyzetét (igaz, a magukét sem). Valami előrelátó elme megtanultatta vele a transceps meditációt, de semmi egyebet róla.
Bocsáss meg! - pendült a fonál.
Vierre ezalatt eltüntette az őrszemet, a mellvéd árnyékában várta a Meridiánt. Hihetetlenül idegen és mégis megnyugtató volt a folyamatos kapcsolat a kráni fejvadászokkal. Mindegyikük tudatát az elméjében érezte, s távol pislákoló gyertyák gyanánt, érzékelése határán, ott várakozott a Transceps és a Strategis. Bármelyikükkel kapcsolatba léphetett, vagy szólhatott akár egyszerre, mindannyiukhoz; soha nem hallott még ilyen tiszta, érzelmekkel és képekkel telített szellembeszédet.
Olykor megborzongott, amint valamelyikük tudata közelebb sodródott az övéhez; úgy sejtette, ilyenkor az ő érzékszerveire hagyatkoznak. Kísértést érzett, hogy maga is megpróbálja, de félt megzavarni a Meridiánt. Kivárta, míg mellé huppan a teraszra, s ekkor engedélyt kért.
Akárha tükörben szemlélte volna saját magát; a Messor szemén át nézve akaratos leánynak látszott, abbit-acél kardokkal a kezében, ugrásra készen lapult a teraszon. Megriadt saját vonásainak hideg elszántságától, a szemeiben lobogó, őrülettel határos lángtól. Legutóbb - ezredévekkel ezelőtt? -, amikor tükörbe pillantott, egészen más Vierre mosolygott vissza rá. Néhány szemvillanásig farkasszemet nézett önmagával, azután a tükörkép - maga a valóság - félrekapta tekintetét. A következő minutumban a Messor látótere is meglódult, a teraszra nyíló ajtón pihent meg...
... két Skorpió lépett ki a napfényre.
Vierre visszanyerte saját látását: a két dzsad nem rezdült, de mintha közelebb kerültek volna. A gorviki lány testén megfeszültek az izmok, ujjainak szorítása erősödött a kardmarkolatokon.
Maradj!
A Meridián parancsa a mellvédhez béklyózta, s a higgadt szellemhang rövidesen magyarázattal is szolgált:
Hiszen láthatatlan vagy.
Vierre megrótta magát, amiért erről megfeledkezett. Visszafojtott lélegzettel kereste a kráni fejvadászt, mert tudta, idebenn a férfi nem burkolózhat láthatatlanságba. A kiváltság egyedül neki jutott, a kívülálló pyarroninak, akinek nélkülöznie kellett a Lopakodó védelmét. A Meridiánnak nyoma veszett, fekete vértjében felfedezhetetlenül beleolvadt a délutáni árnyakba.
A pyarroni ügynök megpendítette a hálót:
Itt vagy?
Vigyázz, pyarroni! Elenyészik a láthatatlanság.
A Transceps szavai tőrdöfésként érték.
A legrosszabbkor, nyögött fel gondolatban, s még kisebbre húzta össze magát. Meridián, adj engedélyt a támadásra!
De a Messor könyörtelen maradt.
Várj!
Hol az ördögben lehet?
Vierre hálát rebegett Ascyrának az elmúlt napokban beszerzett fekete tolvajgúnyáért, mely attól fogva mindig ott lapult álöltözetük alatt.
A Skorpiók - néhány kurta lépésnyire tőle - vaksin hunyorogtak az éles fényben. Pillanatok kérdése csupán, hogy felfedezzék a rejtőző lányt vagy társuk holttestét. A harmadik fegyveres - eleddig elrejtette a szobát uraló félhomály -az ablak mögül kémlelt kifelé.
Pokolra velük!
Pedig tervük sikere a rejtőzésen múlt. A hadvezér, talán mert az egyszerű megoldásokat kedvelte, nem veszett el a részletekben. Terve gyors volt és hatékony, akár az egyenes döfés; egyszerű s egyben mesteri. Két párosra osztotta embereit, és a kolostor átellenes pontjain vetette be őket. A Mortelt előre küldte felderítőnek, mivel ő odabenn is láthatatlan maradhatott, Ura megóvta az amund isten ármányától. A két sequatorra hárult, alkalomadtán, a figyelem elterelése, mialatt a Messor és Vierre a Tersius kiszabadítására indult a Mortel által megszabott útvonalon.
Maradj a helyeden, pyarroni! Bízz bennünk!
A Strategis a boszorkánytól szerzett tudomást a Vierre lelkében terebélyesedő nyugtalanságról.
Sok nekem egyszerre a három. Kiálthatnak! Hol a Meridián ?
Csak kettővel törődj! - A Messor szellemhangját a nyugalom asztrálhullámai kísérték. - Támadhatsz!
Vierre, akár a kahrei szerkezetből elkalandozó rugó, a levegőbe lökte magát. A Skorpiók megrezdültek a meglóduló árnyék láttán...
Hiába.
Négy és öt.
Az ablak félhomályából a Meridián bontakozott ki. Fémben fogant mosoly villant a pyarroni ügynök felé.
A Messor számtalan hasonló bevetésen vett részt, amióta véget ért kiképzése - helyesebben, amióta maga az Élet folytatta azt. Eleinte tíz-tizenöt fős sequadionokban végezte dolgát, idővel a jobbak közé került és kisebb csapatokkal, komolyabb bevetésekre küldték. Amikor kiérdemelte a Szabad Vadász rangot, meridiánként tartottak igényt a tudására; gonddal és felelősséggel irányította a nála ifjabbakat, miként őt és társait parancsnokolták egykor az idősebb meridiánok. Az ismerősök, akik az eltelt kétszáz év alatt lassan fogytak, eltűntek a titkos bevetéseken...
... amilyen ez a sobirai is volt.
Maga után intette a pyarronit, átvágtak a félhomályba boruló helyiségen. A földön, a sarokba tolt priccseken sötét rongycsomóként halottak hevertek.
Hat, hét,... tíz...
A Strategis felhagyott a számolással. Sokallta a halottakat - A siker kulcsa a rejtőzés, nem a gyilkolás! -, de megtartotta véleményét. A kétes értékű gorviki bölcselet járt az eszében: "Akit befelé megölsz, kifelé nem áll az utadba!"
Meridián! Maradjatok a tetőkön!
Ez is a terv része volt: a Messor és kísérője kerüli az öreggel és csapdákkal zsúfolt folyosókat, a teraszokon és tetőkön lopakodnak, megmászva az el Hiadát, akár valami szirtfokot. A Mortel az épületen belül, előttük halad, figyel-
meztet az ablakok mögött meghúzódó őrökre, s ha mégis elakadnának, segít megtisztítani az utat...
Képet küldök, Transceps! Add át mindenkinek!
A Mortel szellemhangjában izgalom remegett - nem érhette szemrehányás, a hadvezér rá osztotta a legveszélyesebb szerepet. Magányosan, fedezetlen háttal settenkedett az idegen épületben.
Az első, levágva heverő vagy dolguk után járó Fekete Skorpiók láttán még végigfutott felőle a hálón valami izgalomhullám, később azonban csak kimérten jelentett, ha szükségesnek ítélte. A Strategis gyakorta belepillantott az általa látott képbe: sötét folyosók, rejtőző, várakozó árnyalakok.
A kráni mortel észrevétlenül siklott át közöttük.
Lépcsők, újabb folyosók - csak olyan szobák érdekelték, ahonnan rálátás nyílt a Meridián útvonalára. A kis őrszoba az imént mégis elkerülte a figyelmét, s ezért kishíján súlyos árat fizettek. Hogy a hiba ne ismétlődhessék meg, besurrant egy résnyire nyitva feledett ajtón, az ablakig siklott, és kikémlelt az alant megbúvó udvarra.
Képet küldök, Transceps! Add át mindenkinek!
Az ablak, ahonnan a Mortel tekintett alá, sivár, egyenes falban nyílt, feltehetően több emelet magasságban. Odalent fekete alakok hevertek a színpompás virágoskertben és a teraszokon, akár megannyi széttaposott, páncélos bogár. Az égre meredő fémmaszkok jobb napok emlékét őrizték, fenyegető, szigorú vonásokat s nem a halál ostoba döbbenetét.
A Transceps felől a borzalom asztrálhullámai fodrozták a hálót, a Strategis a gyanakvását osztotta meg.
Felbomlott az alakzat, egyenként végeztek velük! - A hadvezér szellemhangja tompán kongott, akár a repedt bádogserleg. - Megmondtam, hogy ne oszoljanak szét! A korcs isten hatalma... ?
A Maida Saluquas boszorkánya beleborzongott a látványba - nem az emberhalál rázta meg, hanem a harag és a döbbenet. A légiósok a Birodalom hatalmát jelképezték. Most egy dzsad kolostor udvarán hevertek mozdulatlanul, száradó vértócsák között.
Érzékelte, amint a két sequator és a Strategis kicsatlakozik, nyomban utánuk a Meridián, majd a kísérője is. Egyedül meredt az udvarra, és akarata megbénította a Mortelt.
Lépj vissza, Transceps! Engedd mozogni a Mortelt!
A Messor szellemhangja a közvetlen mentálfonálon siklott be tudatába.
Szégyenkezve visszahátrált a Mortel tudatából. Tanítói arra nevelték, hogy mindent csak mesteri szinten csináljon, s később is eszerint élt. A legjobbak közé számított a Maida Saluquasban.
Nevetett, amikor kurtizánnak bélyegezték, mert bolonddá tette őket, s mámoruk csúcsán hűvös fejjel kiszedte titkaikat. Semmitől nem riadt vissza, tétovázás nélkül kihasználta áldozatai gyengéjét - márpedig többnyire testük éhségét volt a legkönnyebb célba venni. De mindez elenyésző hányadát képezte tudásának és tevékenységének.
Hivatásos kém volt. Úgy játszott mások érzelmeivel, ahogyan bajvívó az ellenfelével - taktikázott és sebeket ejtett. Kitanították a politikára, a pusztakezes harcra, a művészetekre... még a transceps meditációra is.
De sosem állhatta a műkedvelőket.
Mortel! Vigyázz!
Továbbra is Jadis szemével látott: a lépcső szűken, meredeken tört a felsőbb szintek felé, de a boszorkányt nem a tér hiánya rémítette meg.
Nézz a falra!
Ábrák borították: ismeretlen írásjelek és színekben tobzódó rajzok. Némelyik életnagyságú, mitikus szörnyeket ábrázolt.
Egy áfiumos éjszaka képzelgéseit.
Egy elborult elme látomását.
A Transceps fürkésző tekinteteket érzett magán, rezzenetlen; gyilkos pillantásokat. Harmadik szemével kitekintett a Mortel elméjéből: mágia fátyolfehér rebbenéseit látta, az Asztrálvilág halkan lélegzett - ő legalábbis így érezte. A rajzokban élettől idegen, torz létezés lapult.
Menj ki. Csak lassan, óvatosan!
Aggodalom és elfojtott izgalom kísérte szellemhangját. A kép lomhán úszott hátrafelé, a Mortel - micsoda nyugalom! - nem kapkodta tekintetét, mereven nézte a falat az előző parancs szerint.
A saluquas boszorkány - hirtelen ötlettől vezérelve - megkísérelt a rajzok mögé pillantani, s amit ott látott, rémült sikolyra indította:
Kifelé! Ki onnan, mielőbb!
Az asztrálhullámok áradatként zúdultak végig a hálón, izgatott szellemhangok követeltek magyarázatot, de a Transceps tudomást sem vett róluk, teljes tudatával a Mortel mellett állt.
Az ábrák idéző formulák voltak, a rajzok síkkapuk -feltehetően az amund istenek birodalmába -; a festett szörnyek eleven hasonmásai törtek be rajtuk Ynev létsíkjára.
A boszorkány fókuszba gyűjtötte mágikus hatalmát. Megkísérelte kihozni a Mortelt, ám ami nem sikerült korábban befelé, az kudarcot vallott kifelé is - a kolostort belengő szakrális hatalom ezúttal is útját állta a Térmágiának.
De egy saluquas boszorkány nem adja fel egykönnyen! Valahol az el Hiada falain kívül, a teaház bérszobájában, keze a levágott hajtincsek közé túrt, ujjai a Mortel hátrahagyott fürtjére záródtak. Ezúttal másként próbálta...
Mindhiába. Egyedül a sequadion-háló talált utat a kolostorba: csak a tudatuk érinthette egymást, anyagi porhüvelyük nem.
Figyelme most a síkkapuk felé fordult. Talán visszalökheti hazájukba a démonokat, vagy bezárhatja a kapukat. Egy kém ritkán szorul ilyesmire; felidézte az exorcizmus formuláit, s habár nem fűzött reményt a kísérlethez, részben sikerrel járt.
De túl sok volt a rajz.
Túl sok a démon.
Tömegesen tolongtak a Mortel körül, az éberebbek felfedezték a boszorkány jelenlétét is. Testetlen fenevadak csimpaszkodtak a sequadion-háló fonalába, pókok gyanánt indultak el a szálak mentén. A Transceps nem hagyhatta, hogy célba érjenek, az utolsó minutumig küzdött, s akkor - mivel nem győzte sokaságukat - elfordult tőlük, és hatalma maradékával utat söpört a lány előtt.
Majd elvágta a Mortelhez futó fonalakat.
Transceps!
Igen, Meridián.
Mi történt?
Elmondta nekik.
Meghalt?
A Meridián gondolatait fájdalom fátyolozta, s a boszorkány - ehhez végre értett! - látta az okát.
Nem tudom - ismerte be.
A Messor keze ökölbe szorult. Aggodalom és kötelesség-tudat viaskodott a lelkében, míg végül határozott:
Odamegyünk.
Egy épületcsoport legtetején lapultak, a széles udvar túlfelén már az el Hiada legmagasabb építménye tornyosult.
A tűzhányó csúcsa...
Ott bújik meg a háromszögletű udvar, s minden bizonnyal az amundok is. Oda indult a Tersius - hogy elérte-e, az istenek titka.
A Mortelnek szintúgy ott veszett nyoma.
A Strategis óva intette őket.
Szükségünk van a Mortelre. - A Messor megmakacsolta magát. - Érte megyünk!
Senki nem avatkozott a vitájukba. A kráni sequadionnak a Transceps parancsolt, egyetértésben a behatolókat vezető Meridiánnal; Strategist csak nyolc-tíz sequator együttes bevetésekor alkalmaztak, tanácsadói minőségben.
Ezúttal a Transcepsre nem számíthattak, s habár rangban utána a Meridián következett, a sequatorok, de még Vierre is, a hadvezérnek adtak igazat.
Nem mehetnek be!
Ha még él és hasznavehetö, kijön a saját lábán; ha nem...
A Strategis, talán a Transceps közvetlen parancsára, hirtelen elhallgatott.
Bemegyünk! - határozott a Messor.
A vörös fénypászma fókuszba állt a szoba falán, a varázs-lófajzat egymaga volt az ablaktalan kamrában. A sötétség az otthon hamis képzetét keltette benne.
A föld alatti termek vak ürességét.
Vak üresség! - merengett. Találó a kifejezés.
Üresség, a vakoknak... de nem a kifinomult aquir látásnak: ahol más sivár sziklafalat lát, az aquir felfedezi az ősök keze nyomát. A Tiltott Tartományok felszín alatti járatait elborították az alkotó képzelet szüleményei, az aquir szóköltemények időbe kövesedett emlékei. A közöttük  járót százezer év távlatából felsejlő gondolatok kísértették. Az idők során néhány - erre érdemes - emberi lénynek megmutatták a mágiából szőtt, anyagtalan drapériát, de hiába, azok csak arannyal hímzett, bíbor szövetet láttak; a semmibe álmodott díszítéseket túlburjánzónak nevezték, mert egy határon túl már elmaradtak a művész szárnyalásától.
Az ajtó nyikordulására eszmélt; elméjében felduzzadt a kitörni kész mágikus erő, lelkében fellángolt a gyűlölet. Odakintről távoli napfény szökött a szobába, a fajzat hunyorogva vette szemügyre a belépőt.
A két aquir egymásra meredt.
Szívdobbanásnyi ideig harag, versengés és gyűlölet vibrált közöttük, majd kisimult az asztráltenger.
Aquir szó csattant a sobirai kolostor apró kamrájában -egyetlen szó, ami teleírt pergamennél is több jelentést hordozott. A rubinszemű elméjében felsejlett a Lopakodóba öltözött fejvadászok képe, lelkét harag és gyűlölet mardosta.
Kurta válasza összetett kérdést s kész terveket tartalmazott.
A nyúlánk fajzat beleegyezőleg bólintott.
Következő szava elégedettséget és gúnyt ébresztett..:
... a sebektől borított Tersius, a szétdúlt amundbálványok, a halott Pusztítók s végül a riadtan hátráló pap.
Torokhangú morranás:
Ősi erők egy tompán fénylő, fekete pengében. A Tersius kardja, a mágikus energiák fókusza, éj sötét máglya, mely félelmet és irtózatot kelt minden aquirban.
... Újabb szó...
Az életre kelt halál, a sötétség szilánkja mindhárom síkon. Néhány bonyolult allegória a láthatatlanságra. A  félhomályból testet öltő alak a háromszögletű udvar szegletében: az obszidiánelf. A vadász. Rettegés és szorongás. A célra emelkedő aquir nyílpuska és a holtan összerogyó Tersius. Gúny és elégedettség. Az amund pap holtra vált ábrázata.
A rubinszemű arcán gúnyos mosoly váltotta fel a lappangó gyűlöletet. Vértelen ajkáról válasz hullott a csendbe.
Öt árny ősi, aquir fegyverekkel, közülük egy az obszidiánelf Önbizalom és gúny. Halott kráni fejvadászok. Vér és halál. Diadal.
A nyúlánk felkacagott, ismét bólintott.
Búcsúszó mindkét részről; elégedettséggel, a jól végzett munka örömé ver teli. Kölcsönös dicséretet, de egyúttal féltékenységet és nyílt fenyegetést is tartalmazó.

18.

.. szenvedés...

A Mortel haldokolt. Kráni vágású szemei párásan csillogtak, szétmarcangolt testére az egyik sequator köpönyeget terített. A fekete lepel felett a vérveszteségtől sápadt arc karneváli maszkként hatott. Tekintete a Messorra rebbent, az elmúlás áhítata vetett lobot benne.
A sequatorok hátrébb húzódtak, éberen kémlelték a lépcső torkolatát, a távolból alig felismerhető falrajzokat. A Messor féltérdre ereszkedett a Mortel mellett, bizonytalanul tenyerébe vette a kezét - rettegve, hogy amit szorít, talán már nem is tartozik a nőhöz.
- Jadis! - suttogta. - Jadis, ne tedd.
A Mortel ajkán ábrándos mosoly derengett fel.
- Mennem kell, Messor. - A nő testén hullámokat vetett a Lopakodó, de Jadisból már elszállt az erő, nem lehetett úrrá a lassan kisimuló fémen. - Vidd!
A Messor arcán nem mutatkoztak érzelmek, de a fájdalom ott lüktetett a torkában és a gyomrában - hevesebben, mint amikor ötven esztendeje Conquadában sarokba szorította és halálra sebezte egy messeni fejvadászalakulat. Ezúttal az asztrálteste vérzett, s ez a vér könnycseppek formájában keresett kiutat az anyagi porhüvelyből. De az út elzáratott.
A nő lelke távolodott. Az érzelmek egymáshoz láncolták őket, s a megfeszülő pányva darabokat szakított ki, ragadott magával a férfi lelkéből is. Kétségbeesetten kérlelte:
- Maradj, Jadis! Hová is mennél?
A haldokló semmibe révedő tekintete nem árulta el, vajon megértette-e a Messor szavát.
- Mennem kell - ismételte önmagát, hangjába szemrehányás vegyült. - Tudod, hogy nem maradhatok!
A férfinak, furcsamód, a kráni mondás ötlött eszébe: elmúlás nélkül nincs kiteljesedés Háromszáz esztendő során sokszor megfiatalították testét a varázstudók, és mindannyiszor elmondták: Nem az örökéletet adjuk neked, mert a halál nélkül értelmetlen az élet, ahogyan értelmetlen az út, mely sosem ér véget. Bármi is a célod, csak  a halálod pillanatában éred el!
Sokáig nem értette, mire céloznak.
Csókkal érintette a nő hideg ajkát; úgy suttogta, miként legbelső titkukat:
- Menj, ha menned kell.
A távozó lélek gondtalan mosolyt hagyott hátra a Mortel arcán.
A Messor üres tekintettel térdepelt mellette. Elmúlás nélkül nincs kiteljesedés: csak most értette meg, hogy igaz szerelemmel szerette Jadist. Idővel kezét a nő vállára helyezte - a lepel alatt megrezdült a dermedt Lopakodó -, amikor pedig elvette onnan, a tenyerén fekete acélgömb nyugodott.
A pyarroni ügynök lépett mellé. Saját, apró zsákját nyújtotta át, de kerülte a férfi tekintetét. Amint a gömb eltűnt az iszákban - mintha zárványként magával vitte volna a Messor érzelmeit is - már ismét a Meridián állt előttük.
Határozottságának asztrálhullámai elérték a Transcepset, majd a Strategist is. A hadvezér szellemhangja törte meg a háló hosszú csendjét:
A terv szerint folytatjuk. Kerüljétek el a lépcsőt!
A Meridián hátat fordított a lépcsőnek, csak a folyosó végéről fordult vissza, és vetett kifürkészhetetlen pillantást a holttestre s azon túl a falrajzokra. Az egyik sequator
lemaradt, szemén keresztül a Transceps szegezte pillantását a Mortel testére - a következő minutumban a test és a lepel egyaránt lángra kapott.
A sequatorok visszatérnek őrhelyükre, a Meridián és kísérője folytatja az előrenyomulást! - rendelkezett a hadvezér.
A sequadion minden tagjától folyamatosan áramló, s a Messor korábbi behatolásából származó képek lassanként összeálltak tudatának elkülönített zugában, s a strategis-meditációnak köszönhetően kirajzolták előtte az el Hiada térképét. Akár egy többrétegű pergamen, melyre különböző színű tintával vezették fel az épület alaprajzát és - ahol szükséges - némi magyarázatot. Habár a térképen még jókora fehér foltok terpeszkedtek, a hadvezér teljes biztonsággal vezette mindkét csapatot a megfelelő irányba. Akár a sivatag tikkadt vándora a vizet, úgy szomjazta a híreket. Mint minden hadvezér, mind távolabbra vágyon látni - kiismerni az ellenséget, feltárni indítékait... hogy aztán kiszámíthassa a lépéseit.
Ám ezúttal semmit nem látott: áthatolhatatlan, fekete füst fedte el a jövőt.

A rubinszemű fajzat halk aquir szavakat mormolva lépett ki az el Hiada kapuján; alakját földig érő köpeny, torz arcát állig lehúzott csuklya fedte el. Nem a szemével látott, tudata érzékelte a látható világot s még annál is többet.
Tévedhetetlen biztonsággal követte a sequadion-háló halványan derengő fonalait.
A legalaposabb transceps kiképzést kapta, és évezredes gyakorlattal rendelkezett a mágia tudományában: nem esett nehezére felfedezni és nyomon követni a fonalakat. Egy hozzá foghatóan gyakorlott transceps persze figyelmet fordított volna a háló leplezésére, de ez - tagadhatatlanul - egy műkedvelő elme munkája volt.
Sokat töprengett: vajon kicsoda az illető? Hogyan sikerült a fejvadászoknak a transceps-meditációban járatos varázstudóra bukkanniuk el Sobirában? Egyik kérdésére sem talált választ. Zavarta, hogy egy ismeretlennel készül varázspárbajba bocsátkozni.
A fonalak a domb tövéhez vezettek - hasonló esetben ő is valamelyik környező épületben bújt volna meg, míg fejvadászai behatolnak a kolostorba. - Ha valaki nem képes érzékelni a háló fonalait, a tömegben, a házak százaiban sosem leli meg a transcepset.
A domb tövéből számtalan szempár kísérte útját, keresztül a kopár dombháton. A bő köpönyeg alatt senki nem ismerte fel benne a kráni Nagyúr varázslóját. A vörös theubos katonák jó előre felkészültek fogadására, utat nyitottak számára a zsibongó tömegben, sőt, tisztelegtek, amikor elérte arcvonalukat. Kisebb alakulat csapódott mellé, de ő tudomást sem vett róluk, azok pedig nem merészelték megszólítani. Parancsot kaptak az egykori szabadostól, a nyúlánk aquirtól.

Vierre gyakorlottan követte a Meridiánt; másztak és lopakodtak, fürgén és észrevétlenül. Úgy tűnt, egész életükben nem tettek mást. Kevesen tartottak volna lépést a kránival. Fáradhatatlan egyhangúsággal ugrott és kapaszkodott, ha nagy ritkán meglapult a falak tövében, a teraszok alatt megülő árnyékban, a kurta pihenőidőt alapos terepszemlére használta fel.
A pyarroni lány csodálta a férfi határozottságát és lelkierejét. A Messor egyetlen pillanatra sem veszítette el önuralmát, céltudatosan és elszántan tört mind feljebb és feljebb, hátán a zsákkal, melyben kedvesétől maradt egyetlen emlékét őrizte. Holott Vierre tudta - ő ne tudta volna! -, micsoda fájdalom marcangolja belülről.
De a szoborarc nem rezdült.
Harc, szenvedés, halál! - visszhangoztak a lány elméjében az amund fajzat gondolatai. - Úgy sejtette, a Mortel lelkét sem kapta meg a korcs isten...
Elégedetlen lehet a nyomorult.
A fekete kéz a szomszédos teraszra bökött. Ebből a lány megértette, a kráni nem gondol a mélységgel és a távolsággal: rögvest kisurran az árnyékból, felszökken a terasz mellvédjére és ugrik.
Te megtennéd, Ascyra?, kérdezte gondolatban. Követnéd a kránit, miközben a zsigereidben érzed, neked ez már sok, erre aligha vagy képes? Kockáztatnál, Ascyra?
Nem, a szőke pyarroni, a hűvös mentállény nem ugrott volna... ám Vierre igen.
A két ellenséges fejvadászt, a kráni férfit és a gorviki nőt mindennél szorosabb kapocs fűzte össze. Lelki rokonság - a bosszúvágynak valami parázzsá szenesült, csendesen izzó ám kiolthatatlan maradéka. Logikájuk könyörtelenné lett: ha most nem ugranak, később is híján lesznek az elszánásnak, ha most lezuhannak, később is kudarcot vallanának. A kráni elrugaszkodott...
Vierre hallotta a pendülést, szeme sarkából látta a sötét sarokból előlépő árnyat. Életre kelt a sötétség. Kiáltani szeretett volna, csakhogy tudta, késő már.
A Messor megrándult a levegőben, a Lopakodó megdermedt egész testén, s ő úgy zuhant a mélybe, akár a talapzatáról ledöntött ércszobor. Mire fémes kondulással földet ért, a pyarroni ügynök már az orvtámadó arcába meredt.
A szomszédos teraszon állt, büszkén, harcra készen -obszidián-fekete bőre alapján Lopakodóba öltözött kráninak tetszett. De nem az volt; sokkal ősibb időktől fogva élt a Sötét Hegység láncai mögött. Fehér haja kenderkócként borzolódott a szélben, tekintetében időtlen nyugalom honolt... akár a járatok sötétjében, ahonnan idecsalták, az izzó napfény alá. Sötét elf.
Újabb halálos vesszőt fogott az ujjai közé; fekete karján acélsodronyként feszültek a keskeny izmok, amikor felhúzta az aquir nyílpuskát. Szeme vörösen parázslott, kígyótekintete mozdulatlanságra bűvölte Vierrét.
A gorviki lány úgy bámulta, miként az életre kelt legendának kijár - Pyarron sokat próbált ügynökeként sem hitte,
hogy a sötét elfek népe több rémmesénél. Ám ha létük igaz, igaz lehet minden:
... az a vessző maga a halál.
A Messor halott!
Menekülj!
A Transceps sikolyába mágia keveredett, feloldotta a lányt a bűvölet alól. De mást is elszabadított Vierre lelkében: a gorviki ragadozó ismét felkapta fejét.
Ösztönök és megérzések ébredtek benne: halálfélelem, életvágy. Lefoszlott róla minden tompaság, testét elöntötte a harcra született lény pusztító ereje, lüktető elszánása -csupán a vérgőzös őrület felett uralkodott saját, emberi szelleme.
Bevetődött a teraszra nyíló ablakon; már nem látta, de érzékelte a teraszra szökkenő aquirt.
Ahogyan minden vad, ő is felismerte a nála veszedelmesebbet. Ösztönei menekülésre sarkallták, szédítő sebességgel száguldott a sötét folyosókon és lépcsőkön, mindvégig sarkában érezve a fenyegetést. A falak lehorzsolták bőrét, megzúzták csontjait, hiszen a sötétben nem látott, csak megfoghatatlan módon érzékelt.
Egy lépcső torkolatában Skorpiókba ütközött. Megtorpant. Tekintetében a sarokba szorított vad félelme szűkölt, míg fel nem ismerte, nincs más út, A veszély ott tornyosult mögötte, érezte a célra emelkedő nyílhegy fenyegetését.
A halál!
A félelem kilobbant szeméből, a gyűlölet lángjává, lendületté alakult. Szökellve iramodott a dzsadok felé, kardja félresöpörte pengéiket, rohama utat tört közöttük. Ujjai egy nyakra kulcsolódtak - éppen időben perdítette maga elé az orgyilkos-testőrt.
Az apró vessző halk surranással érkezett - a gorviki lány érezte ütését -; a férfi teste görcsbe rándult,... elernyedt.
Az idő lassulni látszott szédült rohanása után.
A két tekintet összefonódott - ezúttal nem vad és vadász, hanem két fenevad nézett farkasszemet. Míg Vierre darabos, pontos vágásokkal megölte a Skorpiókat, a másik csak félrebillentett fejjel figyelt. A lány ragadozó érzékei jelezték az asztráltenger fodrait: a fajzat körül az elégedettség hullámai gyűrűztek. Az ajkán felderengő mosoly elárulta, kedvére való a küzdelem, kiélvezi minden pillanatát.
A várakozást is.
Vierre sosem látott ilyen félelmetes mosolyt. Tudata hátterében a Transceps kiáltásait hallotta, de nem törődött vele; a sötét elf parázsló szemét fürkészte. Ösztönei megsúgták, amint félrekapja pillantását, életre kel a halál.
Valójában túlnézett a vörös ragyogáson, nem a teret, az időt hidalta át. Gorvik hegyi oroszlánjait látta, a Pyarron egén köröző sólymokat.
És Ascyrát, aki valamely titokzatos módon még mindig vele volt.

A tudattalanság homálya lassan Szakadozott, de mielőtt a hangok és a létezés másodlagos jelei eljutottak volna hozzá, a testében lüktető fájdalom már bizonyította: él. Hogy mennyit zuhant, csak korábbi emlékei alapján becsülhette meg, mert a vessző becsapódását követőleg sötétség zárta magába. Idővel persze tisztán emlékezett: a sötétség nem tudatának kihunytával, hanem néhány minutummal korábban köszöntött be.
Három-, négyszeres embermagasság - igazán semmi egy hozzá foghatóan képzett fejvadásznak. A Felföldön egy torony tetőablakán zuhant ki, s még kétszerannyit bukdácsolt lefelé a sziklás meredélyen. Alig maradt ép tagja, mégis talpra állt, visszakapaszkodott, s ezúttal ő hajította ki a shadoni árnyékjárót.
Most mozdulni sem bírt. Nem az ereje hagyta cserben, nem is a sérülései gátolták - hanem a Lopakodó. A mágikus vért holtan és törötten dermedt a testére, fémbe börtönözte tagjait, eltakarta szemét. Vakon és bénán hevert. Állán, mellkasán meleg vér csorgott: a Lopakodó dermedt, vékony rétege elpattant a földet éréskor, szilánkjai a bőre alá vájtak.
Elképzelni sem tudta, miként fordult a hátára. A sötét elf.
A gondolatra megrándult; a szilánkok még mélyebben fúródtak hasába, de vállán és térdén is hírt adtak magukról a zúzódások. Hiába, szoborrá dermedve aligha tompíthatta az esést.
A sötétség előtt egyetlen szemvillanásra megpillantotta az obszidián bőrű gyilkost. Az élesen metszett vonások, a fehér sörény nem hagytak kétséget kilétét illetően. Obszidiánelf. A fajzat kezében lélekölő, hírhedt aquir nyílpuska lendült célra... egyenesen rá. Halk pendülés.
A Messor beleborzongott az emlékbe. A Klán mindig ügyelt rá, hogy a Lopakodó tulajdonságait titokban tartsa az aquirok, elsősorban a sötételfek előtt. A fejvadászok csak a különleges vértben szállhatnak szembe egy obszidián gyilkossal, ha valamelyik egyszer Krán ellen fordulna.
A titok mentette meg a Messor életét Nem a lélekölő vallott kudarcot - a halálrúnákkal rótt vesző kioltotta a célba vett életet. A fajzat érzékelte is a halál pillanatát, látta a tehetetlenül aláhulló testet... Nem sejthette, hogy a páncél életét oltotta ki, nem pedig a benne rejtőző emberét.
A Messor búcsút mormolt a Lopakodóhoz - bármilyen létforma is legyen. Kerek évszázada ismerték egymást, hűséges társként tisztelte és becsülte, akár a kardját. Vajon mennyit veszíthet még ezen a megátkozott helyen?
Valaki moccant mellette - nem látta ugyan, de érzékelte -; talán a mormolás késztette cselekvésre az ismeretlent. Ketten voltak: egyikük távolabb, a másik egészen közel. Hideg fém koccant a töredezett vérthez, pontosan a szíve felett. - Hallasz engem, szahib? - puhatolózott egy ismerős hang. Ők fordították a hátára, akár egy ledőlt szobrot. Talán az élet jeleit várták, talán még ilyen állapotában is tartottak tőle. Immár meggyőződhettek, mozgásképtelen - másként hogyan is tűrné a szívének szegezett tőrt?
- Bár halott lennél! - szólt újra a hang. - De tudom, hogy élsz még.
A Messor felismerte a mameluk kapitányt, akinek quass-füves szelencéjét ajándékozta.
- Miért kívánod a halálom?
Fájdalommal bár, de képes volt beszélni - ebből arra következtetett, a holt fémréteg az állán is lepattogzott. A válasz bosszúsnak tűnt:
- Mert így nekem kell megölnöm, s ez nem kedvemre való.
-  Parancsra teszed? - találta ki a fejvadász. Gyűlölte a tehetetlenséget, amire élettelen páncélja kárhoztatta. Nem félt a haláltól, csak másként képzelte el.
-  Parancsra - erősítette meg az öreg mameluk. - Minden kráninak meg kell halnia!
A kráni fejvadász nem ismert átkozottabb helyzetet, minthogy szóval kényszerüljön az életét védeni. A fegyverei itt hevernek valahol, talán karnyújtásnyira, mégis elérhetetlenül. Ezért gyakorolt velük három évszádon át?! Gyakorlás nélkül persze eddig sem jutott volna - a felismerés végtelen nyugalmat hozott.
- Az emír halott. Ki adta a parancsot?
- Halott? - kérdezett vissza a veterán Skorpió, hangja nem árult el bánatot. - Akkor az utolsó parancsa volt, hogy a tanácsnokának engedelmeskedjünk. A varázstudónak, aki hazád vére.
A Messor megértette, hiába minden szó. Az öreg orgyilkos-testőr túlságosan is hasonló hozzá, pontosabban ahhoz, aki ő mostanáig volt: parancsot kapott, s nem kérdőjelezi meg. Ha ölni kell, öl, ha óvni, akkor óv... nem azt nézi, mit súg a szíve vagy a józan ész. Hiába is magyarázná neki: az emírt a tanácsnoka ölette meg, aki maga is egy titokzatos összeesküvés részese... Oh, nem! Ő maga sem hallgatna az ellenségre.
-  Akkor teljesítsd a parancsot! - mondta nyugodt, fakó hangon.
-  Sajnálom, el Dzsiah - szinte látta a szomorú mosolyt. -Máskor nem tudnálak legyőzni, ezért nem adhatok még egy esélyt. Barátok is lehettünk volna.
-  A barátom voltál - nyugtatta meg a fejvadász. - Az egyetlen el Sobirában.
Még hallotta a második alak közeledő lépteit, azután kifújta tüdejéből a levegőt és felkészült a halálra. Igyekezett megtisztítani szellemét a hosszú élet során rátapadt mocsoktól. Hamarosan meglepetten tapasztalta, egyáltalán nem vágyik már az életre, csak végtelen kíváncsiság tölti el, vajon mi várja a halál után?
Utad célját csak a halálod pillanatában éred el!
Kiáltásra eszmélt, jellegzetes hang követte, az elnyesett, mégis kiáltani vágyó torok hörgése. Rövid dulakodás neszei hallatszottak, majd egy elhanyatló test zuhanása.
- Jól vagy, kráni? - firtatta egy újabb hang. Az ifjú Raszibé.
- Megöltem az öreget, hogy megmentsem az életed. Tanítanod kell!
A Messor hosszú pillanatokig nem jutott szóhoz, a történtek még őt, a sokat próbált fejvadászt is meglepték. A csendben tisztán hallotta a másik izgatott zihálását.
- Rendben, Raszib, ha kijutunk, tanítani foglak.
A dzsambia csak ekkor siklott vissza a tokjába - az ifjú Skorpió ezúttal nem tűrte volna el a visszautasítást.
- Akkor segítek - határozta el magát, azután bizonytalanság költözött a hangjába: - Hogyan szabadíthatlak ki?
A kráni utasításait követve, rövidesen tenyerébe fogta Jadis Lopakodóját.
- Akard erősen, hogy megmozduljon! Neked sikerülhet! -A Messor emlékezett az ujjnyomokra a fekete gömbben.
Csalódott sóhajok után diadalmas rikoltás harsant.
- Halkabban! - intette csendre a fejvadász, holott maga is meglepődött a gyors eredményen. - Érintsd a vértemhez, és szabadítsd ki a kezem!
Talán sikerülhet. Az élő Lopakodó korlátozott mértékben képes átformálni halott társát - kérdés, vajon Raszib is képes-e rá?
Ha a keze nem is, az ujjhegyei kiszabadultak. A kráni megérinthette Jadis gömbjét - érezte a benne lappangó életet, s gondolatban megbocsátást kért, amiért zaklatja. Összpontosított. Saját Lopakodójának maradványa lefolyt a testéről, tócsává dermedt a földön, akár a mélysivatag olajtavainak apró mása.
Rátört a kolostort megülő amund átok, de miként gyertyaláng a napon, elhalványult a lelkében. Eszébe ötlöttek a saluquas boszorkány szavai Vierre sérthetetlenségéről.
Keserves fintorral nyugtázta, hogy asztrálteste jégtömbbé fagyott. És valóban. Hiába kutatott magában érzelmek után, mást nem talált, csak mindent betöltő ürességet. Nem szeretett és nem gyűlölt, nem vágyódott... már a bosszúra sem. A tapasztalat egyszerre volt iszonyatos és megnyugtató, miként a feneketlen sötétség. Többé semmi nem számított, csak a lelkébe égett cél:
Bevégezni a feladatot!
Raszib ismeretlen amulettet nyújtott felé.
- Megvéd a kék szemű pap hatalmától - magyarázta, és felmutatta a magáét. - Ha viseled, nem támadnak rád a szobrok és a rajzok.
Ilyen egyszerű lenne!? - sóhajtott fel magában a kráni.
Hasán és mellkasán szilánkok ütöttek sebet, bőrét csillogó nyálkával borította a vér. Testében fájdalom lüktetett, pedig a java csak most tört rá, amikor talpra szökkent... A szökkenésből sebzett madár vergődése lett, s a férfi a kín görcsében bukott a földre. Néhány szívdobbanás múltán a fájdalom szétterjedt, megenyhült.
Végtelen csalódottsággal meredt törött jobbjára.
A fegyverforgató kéz!
Az egyik fegyverforgató kéz.
Minden mozdulatnál belesápadt a kínba, de többé nem hagyta el hang a torkát. Egy emáme-kendővel kötést rögtönzött, Raszib segítségével mellkasához pólyálta a sajgó végtagot, hogy ne mozogjon: ne akadályozza a harcban. Elméjében a Transceps szellemhangja csendült: A Meridián él!
A boszorkány felől izgalom asztrálhullámai borzolták a hálót, a távolból a Strategis aggodalma is érződött. Hűvös nyugalmat küldött válaszul:
Nyugalom, Transceps! Egy időre belefagytam a Lopakodóba, ezért nem észleltél.
További gondolatait izzó fájdalomlobbanás nyomta el. Megrémült, hogy a védtelen Transcepset érte támadás, de a tudatába nyomakodó képek tisztázták a félreértést.
Egy sequator szemével látott. A fejvadász vadul kapkodta tekintetét, időbe telt, mire az elmosódó foltokból a Meridián kivette az ellenséges harcosokat. Nem Skorpiók voltak, nem is amundok - sokáig nem hitt a sequator szemének. Shien-gorr fejvadászok!
Az egyetlen aquir harci iskola tanítványai: mágiával átalakított, testileg és szellemileg gyilkossá torzított emberek. Érzelmek nélküli ösztönlények, sodronyingnél ellenállóbb bőrrel, acélnál keményebb csontokkal.
Shien-gorr! - A Strategis is felismerte őket, üzenetét határtalan döbbenet és tanácstalanság érzete kísérte.
Négy idegen fejvadász táncolt a sequatorok körül, a félhomályban villódzva szikrázott az össze-összecsendülő fekete-acél. A részleteket elnyelte a kavarodás: a sequator forgószélként pörgött a harcban. Olykor társának éjszín-fém arca villant elé, máskor egy shien-gorr átformált vonásai. Mindkét csoport síri csendben küzdött, tűrte a sebeket - ám a sequadion-hálót fájdalom-villanások éles fénye világította be.
Az ízületekre vágjatok! - tanácsolta a Meridián. Már ifjú korában is győzött le shien-gorrt: nem különb harcosok egy mortelnél, s elmaradnak a sequatoroktól. De kitartóak és fürgék. Szinte lehetetlen mély vágást ejteni rajtuk, csak a csontok illesztőkében sebezhetők.
A kép kilobbant, a hálón a halál iszonyata gyűrűzött végig. A Strategis fohásza a halott sequatorhoz szólt, miközben a Transceps átlépett társa érzékeire.
Mi sem változott.
Mire a küzdelem véget ért, a hálót megülte a mély sebekből sugárzó kín; a túlélő sequatornak aligha látták hasznát. Sorsáról a Meridián döntött:
Vedd magadhoz a másik Lopakodót és hagyd el a kolostort! Képes vagy rá?
Rövidesen újabb halotti máglya lobbant fel az el Hiadában.
A hadvezér - odakinn, a teaházban - feldúltan tárta szét a karját.
Ki hát az ellenségünk? Az amundok? Vagy tán Krán harcol Krán ellen? - Nem válaszra várt, a gondolatait rendezte. -Áruló aquir varázsló, sötét elf, shien-gorr fejvadászok. Mi folyik itt?
Az egyetlen lehetséges válasz olyannyira elképzelhetetlen volt, hogy komoly elemzés nélkül semmiképpen nem fogadhatta el. Ám töprengésének véget vetett a Transceps szellemsikolya:
A sötét elf megöli a pyarronit!
Gyilkosának említésekor a Messor nem érzett haragot, csak sürgető tettvágyat.
Merre?
Futó lépteit a hadvezér irányította a kolostor útvesztőjében. Kurta szavakon kívül nem váltottak üzenetet, mégis ugyanazon töprengtek: a terv kudarcot vallott.
A Messor újra hallotta Jadis jóslatát:
Kráni sequadion? Miféle sequadion az, ahol kurtizán a Transceps és Pyarron ügynöke az egyik sequator? Mind meghalunk odabent!

Vierre nem először nézett farkasszemet a halállal, de tartott tőle, ezúttal utoljára. Tekintetének fókuszában bűvlámpásként izzott a két vörös parázs. Nem számolta az időt,
amióta szemben álltak, s nem törődött az elméjében távoli visszhangként mormoló hangokkal.
Az idegek harcát vívták.
Csak ők ketten léteztek: a két fenevad. Lomha mozgással keringtek, várván, hogy a másik hibázzék, figyelmének lankadtával félrekapja tekintetét.
Előbb vagy utóbb - a gorviki lány biztosan tudta - ő lesz a vesztes.
A harmadik ragadozó a folyosók sötétjéből közeledett, szélsebesen, mégis nesztelenül. Könnyed, hosszú ugrásai, puha léptei minden nagymacskának becsületére válhattak volna - holott ő maga inkább szánalmas bukdácsolásnak tartotta.
Érkeztével összeomlott a kényes egyensúly. A sötét elf, a végső pillanatban, megneszelte a veszélyt, parázsló tekintete az érkező felé rebbent.
Egyidejűleg lobbant tűz Vierre szemében is.
A gorviki lányt az aquir tekintete fagyasztotta mozdulatlanságba; egyetlenegy pillanat megszületését várta, mintha felhúzott számszeríjjal nézne farkasszemet - amikor mozdul az ujj, amikor megpendül az ideg, ugrani kell!
Vierre nem látta a Messort, csak a sötét elf szeme villanását. A lelkében felgyülemlett energiák kirobbanó ugrásban gyűltek fókuszba.
A gorviki hegyioroszlánok lendülete, a pyarroni sólymok rikoltása... Szisszenő abbitacél kobrák.
Szívdobbanásnyi idő múltán visszatért a dermedt mozdulatlanság.
Vierre újra harcra készen lapult, tekintete a félhomályt kémlelte. A Messor sápadtan tántorodott a falnak - mellkasába mély sebet hasított a kurta, aquir penge -, s vérzett a gorviki lány is.
A sötét elf a folyosón hevert, felnyitott torokkal, mozdulatlanul. Teste remegett, mintha borzongatná a halál.
A kráni fejvadász és a pyarroni ügynök egymást nézte. Nem szóltak, nem üzentek, mégis értették egymást. Lelkük együtt rezdült: csend és üresség.
Vierrében elszenderült a ragadozó, szája szegletében mosoly derengett fel - üresen, híján a mögé illő örömnek.
A győzelem nem tesz boldoggá, de szükségszerű lépés a cél felé.
Fél pár sequor s két gorviki kobrakard siklott egyszerre a tokjába.
Meridián! Valaki les ránk idekinn!
A Strategis szellemhangja fojtott suttogásként hatott, a hálót belengte a félelem kesernyés érzete. Utóbb, akárha mécses lobbanna a ragacsos sötétben, egy gondolat bontakozott ki belőle:
Látom az igazságot!
A Messor engedelmesen a hadvezérre hangolta látását, de csak a teaház szobáját pillantotta meg, s szemközt, a meditációba mélyedt Transceps mögött, a csukott ajtót. A Strategis másféle igazságról beszélt:
Sötét elf és shien-gorr fejvadászok; áruló varázslónk aquir, akárcsak az emír szabadosa. Te is látod, Meridián? Világos, akárcsak az, hogy hamarost meghalok! Összeesküvés. Az aquirok elárulják Kránt, szövetségre lépnek Amhe-Ramunnal, hogy elveszejtsék az embernépeket. A Tersius halott, Krán legyőzetik, a világ elveszett. Minden jövő káprázat, egy való van: Amhe-Ramun!
A fejvadász még a Strategis szemével látott.
Menekülj!
Kiáltása hamarabb csapott a háló húrjaiba, minthogy az ajtó beszakadt.
A rubinszemű fajzat karbafont kézzel állt a csonka nyílásban, vértelen ajkáról aquir szavak peregtek. A hadvezér érzékeny elméje rögtön megháborodott, de a szemek, üresen és fénytelenül, tovább bámulták az eseményeket.
A saluquas boszorkány eleven máglyaként égett, dús hajából lángnyelvek csaptak a mennyezet felé. Forgószél pödörte csomókba a szőnyegeket, a tűz lelohadt, kihunyt; a gyönyörű nő helyén feketére égett szörnyeteg állt. Kinyújtott balja átkot küldött az aquirra. A két varázstudó -az igazi és a botcsinálta transceps - egymás tekintetét fürkészte... A
párbajban az aquir bizonyult hatalmasabbnak. A maida saluquas keze megremegett, szeme alól vérpatak szivárgott.
A kép halványult - a Transceps összetartó akarata nélkül a sequadion-háló lassan szétfoszlott.
A halál érintése már nem érte el a kolostorban lapuló két fejvadászt.
A kráni elgyötört tekintettel meredt Vierrére; egymás látványából merítettek erőt. A boszorkány kínjait, enyhébb formában, ők is a testükben érezték; a kapcsolat kihunyta megváltásként érkezett, a fájdalom görcsébe rándult izmok végre elernyedtek.
Csend és üresség.
Tompa harmónia - milyen közeli volt a győzelem!
Vajon miben különbözik az élet a haláltól? Ha élet ez egyáltalán, ez a csend és ez az üresség? Vierre a Bazárra gondolt, a Messor az emír tróntermeire: a tömeg forgatagára, az élettől teli hangzavarra. Ascyrára és Jadisra.
A kráni kérdőn vonta fel szemöldökét, a fejvadászlány megértette a kimondatlan kérdést. Nincs többé sequadion, a harc nem Kránért folyik és nem Pyarronért. Nem is az emberiségért...
Halott társaik becsületéért.
Bólintott.
A futó léptek neszére egyszerre pördültek készenlétbe. A lépcsőn Raszib vágtatott le, a Messor kézjele megfékezte Vierre lendülő kardját. Az ifjú Skorpió tekintete feldúltan rebbent egyik eltökélt arcról a másikra, a véres, elgyötört párosra. Nagy sokára felismerte a Bazárban látott lányt.
- Krán és Pyarron? - kérdezte bizonytalanul.
-  Nem. Csak ő és én - helyesbített a Messor. - Vezess minket a kék szemű paphoz!
Az ifjú elsápadt, segélykérőn pislogott a pyarroni ügynökre, de a fekete szemekből hasonló elszánást olvasott ki. Vádlón fordult el Dzsiahhoz.
- Azt ígérted, tanítasz!
A másik ezúttal is kijavította:
- Azt ígértem, tanítalak, ha élve kijutunk. - Azután hozzátette még: - Ha valóban akarod.
Raszib a sivatagi viharra gondolt, a féktelenül tomboló homokra, mely elsöpri, ami az útjába kerül... Hirtelen mindent megértett. Tisztán emlékezett a pillanatra, amikor késznek érezte magát mindenről lemondani, csak tanulhasson a kráni mestertől. Itt az idő, hogy számot vessen önmagával: vajon komolyan gondolta-e? Akarja vagy csak álmodozik róla?
Halott társaitól elszedett amulettet nyújtott a lány felé.
- Szükséged lesz rá.
Vierre a tenyerén fekvő érmét szemlélte, az apró amund karcolatokat. Tanácstalanul a kránira pislantott, nyelve hegyén táncolt a kérdés, végül mégsem mondta ki, csak szótlanul nyakába akasztotta az ajándékot.
- Miért teszitek? - firtatta Raszib.
A csend választ rejt mindenre... Volt miben kutatnia az ifjú dzsadnak.
Sötét folyosókon, árnyékos teraszokon suhantak a Skorpió nyomában.
Az aquirok elárulták Kránt; az emír szabadosa is aquir? - A Messor nem ismerhette a Strategis végtelenül bonyolult útját, csak a hihetetlennek tetsző következtetést, melyhez a végén eljutott. Szokatlan zavar kerítette a hatalmába.
Ismét maga előtt látta az északi kardművészeket. Megértette és még inkább tisztelte őket, Visszaemlékezett a kettőre, aki sebesült társát őrizte; tudta, immár nem kerülne homokszem a gépezetbe. Újra élte küzdelmüket, s ezúttal hitt a szemének: csend és üresség - ez ült az arcukon. Ha visszatérne a múlt, ő fogságban tartaná a kráni kígyót. A hűvös mentái nem különb a heves érzelmeknél! Végtelenül vágyott most az érzelmekre - mindhiába. Csak csend és üresség.
Az útjukba akadó Skorpiókat Raszib szóval tartotta, míg ők nesztelenül tovasiklottak a háttérben.
A kardművészek halálában lelt rá a válaszra. Aki a Kígyó Szemébe néz, nem szegülhet szembe az ősi rettenettel, de ők már lecsukták szemüket az asztrálvilágban. A szabados sem
látta a Kígyó Szemét! Egy aquir nem riad meg fajtája nyelvétől - ez a kulcs, amire a stratéga rátalált.
A háromszögletű udvaron álltak. A homokot göröngyösre taposta az életért küzdő harcosok lába, sárrá oldotta a kiömlött vér. Haldoklók kezéből kifordult kardok, pajzsok sötétlettek a napsütötte homokon. A holttestek között hevert a Tersius két testőre is, súlyos vértjük horpadtan, gyűrötten nyomorgatta mellkasukat... de ők már nem érezték a fájdalmat.
Komor csendélet.
A három behatoló az árkádok sötétjében lapult, szótlanul figyelte az udvaron sürgölődő fajzatokat. Legtöbbjük szolgának tűnt, a holttesteket hordták össze: egyik halomba a légiósokat, a másikba saját levágott társaikat. Utóbbiak iránt sem tanúsítottak nagyobb tiszteletet.
Összetört, megcsonkított bálványok feküdtek a holttestek között; az amund pap sorra járta őket, imával, áldozati ajándékokkal engesztelte az elköltözött démonokat. A fehér ágyékkötőben isteni jelenésnek tetszett a vérmocskos szolgák közt; kimunkált izmain az uralkodók illatos olaja csillogott, vér és seb nem csúfította szoborszép testét.
Vierre keze ökölbe szorult, izmai ugráshoz feszültek, akár a meglapuló párducé... csak a vállára nehezedő kéz fékezte meg. A Messor vonásait higgadt közöny uralta, ujja egy sötét ablakot célzott. A félhomályból nyúlánk teremtmény kémlelte az udvart, hosszú, karmos ujjait a párkányon nyugtatta; a nap fénye pergamenszáraz bőrt, idegen fényű, fekete szövetet világított meg.
A gorviki lány megértette. Így rendelte a sors és lám, ekként akarják az istenek is: övé az amund, a kráninak jut az aquir.
- Még visszafordulhatunk! - suttogta Raszib, életében először kóstolva a félelem ízét. Nem hordott a hátán Ynev eleddig embert vagy állatot, melytől megriadna - de a zafír tekintetű pap új csoportot nyitott.
Válaszra sem méltatták.
A Messor tenyerébe fogta Jadis Lopakodóját, fejet hajtott előtte, majd akaratának erejével a testére formálta. Kráni fejvadász soha nem érinti társa fegyvereit, nem ölti fel a vértjét, ám a férfi határtalanul közel érezte magához a nőt. A Klán történetében alighanem soha nem került két fejvadász ilyen közel egymáshoz. Az élettől vibráló percekben a testük, a halál pillanatában a lelkük forrt össze. Elmúlás nélkül nincs kiteljesedés.
A kráni baljába fogta a mara-sequort, Vierre kezébe nesztelenül csusszantak a kobrakardok.
Egyetlen kurta minutumra még összevillant a tekintetük, azután kiszökkentek a napfényre. Nem éreztek félelmet, de örömöt sem. Az egyetlen dolog, amihez értettek, a gyilkolás volt.
Tették a dolgukat.
Az amundok riadtan kapkodtak otromba fegyvereik után, ám a cikázó pengék hamarabb célba értek. Az amulettek betöltötték szerepüket: az udvaron tornyosuló szobordémonok üres tekintettel szemlélték a harcot. A Messor a lépcső felé tört, a gorviki lány a holdkék szemű papra rontott... egyidőben érték el céljukat.

19.

... halál!

Vierre semmit nem érzett, pedig itt állt, szemközt Ascyra gyilkosával. Korábban, míg koldusgúnyában járta a kolostor környékét, számtalanszor elképzelte a pillanatot, megannyi szót, megannyi halálnemet eszelt ki a fajzat számára. Most csak üresség töltötte el. Egyet tudott biztosan:
Harc, szenvedés, halál - ez a dolgok rendje.
Az élet, három szóban.
Az amund pap megértette a gondolatot, kegyetlen, fensőbbséges mosoly futott át vonásain. Hatezer esztendős mosoly. Ugyanezen szavakkal válaszolt.
Torkából éles harci kiáltás szakadt fel - a sivatagi vércse rikoltása. Könnyed csuklóval forgatta a súlyos meneth-t, Vierre - Arel Nevére, mi volt ez? - épphogy kitért a zúgó fegyver elől. Dacára az évtizedes tapasztalatnak, ez a támadás meglepte. Nem feltételezett ekkora erőt a papról. Talán az emberi külső tévesztette meg... mert a csapás emberfeletti energiákra vallott.
A fejvadászlányban felhorgadt a gorviki kardforgatók gőgje. Az ő népe fegyverrel alszik és kél; tíz esztendősen több halálhörgést hallott, mint altatódalt, több vért látott, mint játékszert.
Holmi sivataglakó homoki féreg nem győzheti le!
Kobramarás a bokán, egy újabb a csuklón.
Ellenfele felrikoltott.
Vierre nem ismert gyorsabbat a lecsapó kobránál, leszámítva saját magát s némelyik corgabeli mesterét - ám az amund mindőjüket felülmúlta.
Újabb rikoltás, nyomában elsöprő roham.
Hárításához a két kard sem bizonyult elegendőnek. A gorviki lány hanyatt zuhant, meghemperedett a homokban -csak harci ösztöne mentette meg. Nyomában a meneth homokgejzírt fakasztott a földből.
Szeme sarkából Raszibot látta: az ifjú Skorpió véres jatagánnal tombolt az amund szolgák között.
Rikoltás, roham.
Vierre félrepördült, sarka mély nyomot vájt a homokba, kardja fémesen pendült az amund alkarján. {Fémből van az átkozott? Kőből?) Hogy időt nyerjen, kobratáncot járt. A lecsapó pengék nem érték el a papot, de távol tartották.
Harcművészet? Lehetséges lenne: amund harcművészet?
Végtelenül ostobán hangzott.
Ascyra, segíts! Súgd meg, mit tegyek.
Nem a pyarroni lány válaszolt, belső hang szólt hozzá; az együtt töltött évek hagyatéka. Az emlék, mely benne élt. Ascyra emléke.
Mágia!
Vierre nem ismerte a varázslatok kusza világát, de a szőke pyarroni annál inkább - tudásából az idők során juttatott valamit a társnőjének is.
Harci mágia. A rikoltások összpontosítják a mágikus erőt, emberfeletti képességekkel ruházva fel a papot...
Ascyra tanácsa járt a fejében, az egyik első a sok közül:
Az efféle mágiával küzdő elől térj ki. Az esetek többségében persze úgysem sikerül, ám ha mégis, a hasznodra lehet... hosszasan varázsolni sokkal fárasztóbb, mint félreugrálni!
Kobratánc.
Az amund légzése előre jelezte a rikoltásokat, egy gorviki fejvadásznak ennyi épp elég. Kitért a támadások elől, bosszantotta, ingerelte ellenfelét. Minden kiáltás apró, kegyetlen mosolyt fakasztott a szája szegletében.
Az őrbálványok egykedvű tétlenséggel szemlélték kettőjük párviadalát.

Fél kézzel kevesebb erőt vihetett a vágásokba, ezért hosszú, lendületőrző íveken vezette a mara-sequort. Mesterei minden helyzetre felkészítették: ez egyike volt a legalapvetőbbeknek. Egy vagy két kéz, jobb vagy bal, mit sem számított az amund szolgák ellen.
El Dzsiah volt - az udvaron a pusztító vihar, a lépcsőkön és teraszokon a süvítő szél.
A Lopakodó pólyánál is merevebben rögzítette törött karját, a mozgás mégis szétáradó, szüntelen kínt okozott. Sajgott a sötét elf vágása és a szilánkok nyoma is. A vért alatt vér kúszott végig combjain, meggyűlt a bokája körül... ... háromszáz esztendő alatt nem először történt. Elfojtotta a fájdalmat.
Hálával gondolt Raszibra, az amulett beváltotta az ifjú Skorpió ígéretét: nem nyíltak meg a síkkapuk és nem mozdultak az őrt álló bálványok.
Épp elég képet őrzött az épületről ahhoz, hogy teljes biztonsággal válassza ki a megfelelő ajtót. Odabenn...
Számot vetett magában tartozásával. A Birodalom ügynöke büntetéssel tartozott az árulónak. Sokan kegyetlennek bélyegzik Krán törvényeit, holott a nagy emberek nagy tetteivel egyetlen ország sem ennyire elnéző.
A Klán fejvadásza elszámolással tartozott honfitársai haláláért. Légiósokért, fejvadászokért, a hadvezérért és a boszorkányért... minden bizonnyal a Tersiusért is. A vért csak vér mossa le - ez a Klán törvénye.
És bosszúval tartozik az ember is, akitől elvették a kedvesét, és ezzel megfosztották az életétől.
Mert ha ki is jut, Jadis nélkül már csak egy másik életet élhet. Fakót, kölcsönkapottat.
Hogy ez megkezdődhessék, le kell zárni a korábbit, rendezni az adósságot. Talán mégsem a bosszúvágy, nem a harag vezette, csak az eltorzult kötelességtudat - bevégezni a küldetést, pontot tenni a mondat végére.
Odabenn minden véget ér!
Ujjai megszorultak a mara-sequor markolatán. Berúgta az ajtót.
A forgácsok hosszú terembe hullottak, üres szobortalapzatok közé. Benn félhomály honolt, az ablakokat befalazták, tenyérnyi rést hagyva mindössze a mennyezet magasában. A keskeny fénykévékben por kavargott.
A Messor belépett.
Orrát idegen illat csapta meg, kellemes, mégis riasztó, miként a túlzó szépség általában. Szemközt fény ömlött be az egyetlen, meghagyott ablakon, elvakítva a belépőt, sötét árnyékká fakítva a tövében emelt oltárt.
A férfi érzékelte a falrajzok rezdüléseit - de az amulett megvédte a túloldalon lapuló démonoktól. A fény négyszög nyúlánk alak körvonalait rajzolta körül.
Az aquir nem mozdult, kifelé meredt a háromszögletű udvarra. Jól számított: a kráni messor engedelmeskedett a belénevelt hagyományoknak, nem szelte át a távolságot, nem emelt mara-sequort hátulról, a fegyvertelen ellenfélre.
-  Lám, megérkeztél, fejvadász! - A fajzat a birodalmi lexust használta. - Jöjj közelebb!
- Védd magad! - hörrent a Messor.
Fekete köntös lendült, az aquir oldalt lépett - a fény oldalról esett ábrázatára. A pergamenszáraz bőr szinte vakított a sötétségből szabott ruhák mellett, a torz vonások valamelyest emlékeztettek a szabados emberi arcára.
A Messor védekezőn mozdult, de az aquir már megtorpant, karmos ujjait széttárva jelezte békés szándékát.
-  Minek tenném, fejvadász? - Kifinomultan játszott a szavak hangsúlyával, a Messor, ha másról nem, erről ráismerhetett. - Gondolkodó vagyok, nem harcos. Legyőzted a fejvadászaimat, az obszidián-elfet, mindenkit, aki az utadba állt. Ostoba lennék, ha azt képzelném, éppen én öllek meg!
Tekintete végigfutott a folyékony fémbe öltözött alakon, s megállapodott a fekete acél pengén.
-  Fegyverem nincs, a varázshatalmam csekély. Őseim nyelvén hiába szólok, míg ezt a vértet viseled!
Az ablakon túl éles rikoltások harsantak, a Messor érezte a bennük vibráló mágiát. Tekintete nem rezdült - hol voltak már a komor viharfelhők? -, csak a mara-sequor hegye emelkedett a fajzat torkára. Aggódott Vierréért.
Hosszú ideje az első érzelem; biztató jele, hogy nem száműzetett örökre az asztrálvilágból.
Az aquir farkasszemet nézett a kard hegyével - meredeken metszett szemek, hosszú, keskeny orr -; a fejét ingatta. Gyűrűt csillantott meg csontos ujján, a levegőben fénnyel írt pentagramma parázslott fel - a Birodalom bélyege.
- Raquas Marada - mondta halkan. - Nem emelhetsz kezet rám!
A bélyeg hasonmása felragyogott a birodalmi fejvadász lelkében is, bizonyítva a szavak igazát. Elméjében tiltó parancs csattant, belső kényszer... de csak tompa visszhangot vert, míg el nem nyelte a csend és az üresség.
Hamarosan véget ér minden.
Higgadtan felelt:
-  Bárki voltál is, engem csak a jelened érdekel. Az, aki most vagy. Összeesküvő, az áruló aquirok követe! - Ahogy kimondta, nyomban kihunyt a bélyeg is. - Nem engedelmeskedem neked. Hol a Tersius?
A vonás-keskeny ajkakat gúny ferdítette el, az egyik karmos ujj az oltár felé lendült. A Messor közelebb lépett: amit eddig sötét halomnak látott csupán, nem oltárkő volt, hanem a kiterített ember-óriás páncélja. A Nagyúr testét sebek borították, arcára mégsem szenvedést: meglepetést rótt a halál.
A mara-sequor megemelkedett, de a levegőben újra felizzott a pentagramma. A kényszer feltámadt - Élet vagy halál? -, kihunyt... a vágás félbeszakadt. A Messor fekete szoborként állt, kezében a karddal; a porszemek örvénybe gyűltek a penge körül.
- Ostoba fejvadász! - harsogta a fajzat tomboló gyűlölettel, szemében a harag lángjai táncoltak. - Honnan veszed a merészséget, hogy a Birodalom nevében dönts? Mit képzelsz magadról?
A kard megremegett. Az aquir figyelmét nem kerülte el az apró bizonytalanság.
- Ravasznak képzeled magad? Majd éppen te leplezed le a titkos összeesküvést, gyilkos?
A kard tovább remegett, de nem ereszkedett le. Az aquir elnémult, a Messor fémarcát fürkészte; megkísértette a csodálat - micsoda akarat! -, holott mindig szűk kézzel mérte a dicséretet. Embertől idegen gyorsasággal váltott hangulatot: korábbi dühe elpárolgott, lelkét fölényes gúny uralta.
- Rendben! - sóhajtott fel. - Árulónak hiszel, azt gondolod, hamis a bélyeg. Élnem kell, akár az amund papnak, ezért megismertetlek az igazsággal, mielőtt késő lenne. De a száműzetésed írom alá.
A férfi leeresztette a kardot - hiszen bármikor újra emelheti. Ölni könnyebb, mint szembenézni az igazsággal.
-  Engem vádolsz, mert félsz az igazságtól. Te okoztad a társaid halálát, nem én! - A fajzat szavai súlyosan koppantak a csendben. - Megtagadtad a Transceps parancsát, visszahoztad őket, pedig mindent elkövettünk, hogy megkíméljük az életüket. Ha nem hibázol, mind élnének még!
A Messor lelkében megrezdült valami. Arcán a Lopkodó kínról árulkodott: gyötrő kételyről álmodó fémszobor. Az aquir nézte, és nem érzett iránta szánalmat.
- Azt hitted, eláruljuk Kránt holmi jöttment istenségért? -folytatta kajánul, s megadta a kegyelemdöfést: - Minden Krán akarata szerint történt, ostoba!

Apró vágások a csuklón és a bokán - kobratánc. Veszélytelenek, de annál gyötrőbben fájnak. Bizonytalanná teszik a csuklót, ingataggá a lépteket... felingerlik az áldozatot. A táncos hűvös biztonsága előrevetíti a jövőt.
A halált.
A hat-neb rikoltásai erőtlenné, rekedtté fakultak, bronz bőrén verejték gyöngyözött, arcán ráncok mélyültek. Amhe-Ramun akarata belengte a kolostort, de a nőstény embert nem érintette meg. A kheb-thueeth démonjai merev, ostoba tekintettel szemlélték papjuk vereségét, sekélyes elméjük nem találta az ellenséget. Az amulettek!
Hiába, késő változtatni a dolgokon, meghaladja maradék erejét. Hatalma javát felemésztette a megidézett akarat. Egy főpap talán...
Biztosan érezte, ő sosem lesz már főpap. Sikolya szárnyaszegett madárként vergődött a mesterséges katlan falai között - a vágás két ujjától fosztotta meg.
Vierre önkívületben járta ősei táncát, a kobrakardok sebes piruettjét. Belső ritmust követett, érzékei többszörös élességgel, izmai fáradhatatlanul szolgálták. Ismét létezett az asztrálvilágban: tomboló öröm izzott lelkében, mámor, melyben az érzelmek célok és okok nélkül is megszülethetnek.
Mozdulatait nem vezette terv és szándék, a tudat mélyebb régiói irányították. Gyorsan és biztosan válaszolt környezete változásaira, az amund pap bizonytalan mozdulataira. A védekezésből támadás lett.
Vágásai módszeresen váltak mind fájdalmasabbakká -egyre könnyebben ment: a rikoltások elmaradtak, az elsöprő rohamok gyűlölködő csapkodássá hullottak szét. Vierre csak táncolt.
Csontig hatoló metszésekkel folytatta, a pörgő pengékről vér fröccsent a szélrózsa minden irányába. Önkívülete nem ismerte a könyörületet. Szenvedés...
Csonka végtagok, mély sebek - tomboló kín az egész testben. Ölj meg!
A mentáivilágban fonál feszült kettőjük között, az amund akarata szűkölt, könyörgött a megváltó halálért.
Vierre csak táncolt.
A gorviki corgában megtanulta, mi fáj az embernek; most láthatta, fáj az az amundnak is!
Az ismeretlen kín torz lénnyé alázta a papot, kitaszított nyomorékká. Nem csak a teste sajgott, a lelke is szenvedett. A tökéletesség bűvöletében élő tudatot megőrjítette az ön-vérétől mocskos, elgyötört test. Önkezével vágyott véget vetni nyomorék életének, de a meneth nem alkalmas a kíméletes halálra. Amikor megpróbált a nőstény ember kardjába vetődni, az minduntalan félretáncolt előle.
Ölj meg!
Vierre csak táncolt.

Az ablakon túl hörgésbe fúltak a rikoltások. Az aquir arcán ideges rángás futott át, de hamarost visszahódította vonásait a fölényes fintor. Szavai felgyorsultak:
- Küszöbön a Manifesztációs Háború, Pyarron szövetséget keres Kránnal. A két nagyhatalom összefogva csírájában fojthatná el Amhe-Ramun hódító hadjáratát. Politikánk nem engedi, hogy elzárkózzunk, de a Birodalom érdeke háborút kíván. - A fejvadász arcát kémlelte, vajon a férfi érti-e, miről beszél. - A Tersius halálával megbénulnak a légiók, legjobb akaratunk ellenére sem küldhetünk seregeket. A háború elején Pyarron magára marad, meggyengül... később Krán megmentéként érkezhet. Mi szabjuk a feltételeket, és lefektethetjük az új világrend alapjait.
Újabb sikoly nyomán tekintete idegesen rebbent az ablak felé. A Messor is arra pillantott, de ő az oltárkövet látta, a Tersius holttestével. Az aquir nyomon követte tekintetét, karmos ujja a tetemre bökött.
- Hősi halált halt a Birodalomért. Az ő fajtája erről álmodik minden éjszaka. Tersiusként távozhatott, a végső pillanatban, mielőtt háborgó lelke megbocsáthatatlan vétségbe hajszolta volna. - A nememberi vonások túlzó arcjátékban vonaglottak: a fölényes gúny eltorzította az aquirábrázatát.
- Ezt kapta jutalmul a hosszú szolgálatért. Halálával többet tett Kránért, mint egész életével. Mi, aquirok elnyerjük általa Amhe-Ramun bizalmát, így ha eljő az idő, végső győzelemre segíthetjük Kránt. Pyarront eltapossa végre a történelem kereke, a világ új arccal születik újjá... S oly csekély érte az ár!
A Messor a Nagyúr tetemére révedt - Ostoba ígéretek! -, lelkében követelt, harsogott a belső kényszer. A terv a Birodalomra vallott.
Semmi nem ér véget! Soha nem szabadulsz a múlttól!
Kráni logika, hűvös érvek. Az ember játékszer a hatalom kezében, a játszma vele folyik, de nélküle.
Ne gondolkodj, csak engedelmeskedj!
Amúgy sem értenéd a Nagyok terveit. Titkok suhannak köréd, fojtogatnak, egyszer ezt suttogják, máskor azt - hogyan is dönthetnél? Ki vagy te, hogy ítélkezz?
Ne gondolkodj, csak engedelmeskedj!
-  Lám, fejvadász, ne ítélkezz nagy emberek nagy tettei felett! Ha nem gondolkodsz, csak engedelmeskedsz, többé senki nem hal meg feleslegesen!
Bizony, kitalálják a gondolataid, ismerik a szíved verését
- hiszen ők neveltek. Lelkedben ott izzik a bélyeg. Mindenki csak ostoba báb, hiába nevet a Tersiuson! Megannyi tersius...
-  Eriggy fejvadász, öld meg a pyarroni szukát, mielőtt mindent tönkretesz! Védd meg a Birodalmat!
Az aquir szavai a csendbe fúltak, a bélyeget elnyelte az üresség.
Feleslegesen?
Jadis nem halhatott meg feleslegesen!
A halál értelmetlen. Talán az ő halála is, pedig egy mortel...
Ha nem volt értelme eddig - A dolgok új értelmet nyernek! -, ezentúl majd lesz. A férfi tisztán látott a ködben: Jadis halála nem volt felesleges!
-  Nem gondolkodom, csak engedelmeskedem - szavai csendesen, hangsúly nélkül hullottak ajkáról, akár valami ezerszer elkántált rigmus. - Te gondolkodó vagy, én harcos,
neked a szó a fegyvered, nekem a kard... Jól forgattad, kishíján legyőztél. De most én támadok.
A bélyeg kihunyt.
A harcot már a halálos vágás előtt elveszíted!
Az aquir sebzetten tántorodott hátra, a földre már holtan hanyatlott.

Vierre megtorpant, a kobrakardok rezzenetlenül nyugodtak alkarján. Tovaszállt a mámor, maradt a csend és az üresség. Elborzadva meredt az amund meggyötört holttestére.
Én tettem volna?
A bálványok halott tekintettel bámultak a földre. A meneth vértelenül, elhullajtva hevert a homokban, az amund pap holdkék szemei az égre dülledtek.
Ascyra...
A pyarroni lánynak akarta ajánlani a hat-neb halálát, ám megtorpant. Nem, Ascyra soha nem fogadná el. Sosem tartotta ajándéknak a halált, sosem lelt benne öröme.
S nem találta az elégedettséget Vierre sem. Fájt látnia a pusztulást, holott ölt egész életében. Csend és üresség.
Bocsáss meg! Eszemet az idő meg nem óvta...
Vajon miért hitte, hogy a bosszú visszaadja a pyarroni lányt? Miért hitte, hogy a végső pillanat megoldást hoz majd?
Soha ilyen erősen nem érezte a magányt.
... most fekete, fakó, mint könyv, múlt mélyiből.
Lelkének másik fele nincs többé - neki magának, magából kell kipótolnia. Egyedül. Asztrál és Mentái, gleccser és hegyifolyó - immár őbenne kell lakoznia mindkettőnek. Ascyra vele maradt: az emlékeiben.
Az elmúlás hozza el a kiteljesedést. - Az udvar sarkában a kráni állt, kezében véres mara-sequor, törött jobbja fekete gömböt ölelt. -A halált kerestük, de nem adatott meg nekünk.
- Nem szólt, gondolatai érintették csupán a gorviki lány tudatát.
Nincs könyörület. Az élet nem ér véget.
A harmadik sarokból Raszib figyelte őket. Nem értette, min vívódnak, hiszen győztek! Remélte, egyszer, ha már mindent megtanult, ezt is meg fogja érteni.
Vierre szája szegletében keserű ránc mélyült.
- Mi értelme volt?
A kráni megmoccant.
- Gyere. Megmutatom neked...
A Sors kiismerhetetlen jószág, igazságtalannak tetszik, mégis igazságos. Kővé dermesztette szívüket, s most, amikor szomjazták volna a csendet és az ürességet, a borostyán megrepedt, kiszabadítván a zárványt.
Nem volt benne köszönet.

Epilógus

A homokvihar bevégezte, amit a politika megkezdett: Krán és Pyarron katonái végképp összekeveredtek. Az egykor rendezett menetoszlop felbomlott, sempyeri portyázók és birodalmi légiósok összekapaszkodva, együtt feszültek a széllökéseknek. A homok nem válogatott, beférkőzött mellvértek és sodronyingek alá egyaránt.
A szövetséges csapatot maroknyi fayumi vezette; nyugtalan tekintetük az eget, a kavargó homokot kémlelte. A nyomukban haladó két férfiú hónapokkal ezelőtt még elképzelhetetlennek tartotta a békés szóváltást, mára mégis, szinte barátság szövődött közöttük.
- Mágia táplálja a vihart! - hajolt közelebb a légió varázslója a pyarroni varázstudóhoz.
- Amund mágia - bólintott az a csuklya árnyékából, igyekezvén túlkiabálni a szél süvítését. - Rátaláltunk egyre, immár bizonyos!
A fayumik az ösztöneiket követték, az érzékeikre aligha hagyatkozhattak a kavargó homokban. Egymás közt vitázva keresték a kivezető utat.
-  Egyenest a közepébe tartunk - nyugtázta gúnyos mosollyal a kráni. - Sodor bennünket... kétségtelenül egy Csapda!
A tisztásra fertályóra múltán találtak rá. Körben összefüggő falként magasodott a kavargó homok, a nyíllövésnyi területen mégis szélcsend honolt. Ragyogón sütött a nap, lankás dűnék ölelték körül a világtól elzárt völgyet.
A derült ég alatt visszaállt a régi rend: nem emberek álltak emberek oldalán, hanem kráni légiósok pyarroni portyázók mellett. A katonákban még élénken élt a háború előtti idők emléke, amikor a szövetségesek esküdt ellenségek voltak. Többségük előre látta, a Manifesztációs Háború végével a világ visszatér a régi kerékvágásba. Meglehet, azokat kell majd legyilkolniuk, akikért most, ha kell, tétovázás nélkül a vérüket ontják.
A szövetség nem barátság...
A pyarroni varázsló hátravetette csuklyáját; a sivatagi úton szőke sörte ütközött ki tarra borotvált koponyáján.
- Amund templom-piramis - tanulmányozta a völgy mélyén nyugvó romokat. - A háromszög az istenek jelképe. Hatezer esztendő alatt a legtöbb templom beomlott, de a Csapda ettől még él.
Ötven-ötven katona sorakozott a viharfal tövében. A légiósok arcuk elé illesztették a mogorva maszkokat, a portyázók felszíjazták pajzsaikat. Enysmoni íjászok oldalaztak a dűnék tetején, hátukon tömött tegezekkel.
A kényszer-szövetség első közös csapata sokat gyakorlatozott az éles bevetés előtt, a sivatagi hadviselést pedig gyakorlattá érlelte a félesztendeje dúló háború.
A pyarroni figyelmét a romok kötötték le.
- Élőszobrok és síkkapuk vigyázzák, de talán amundok is rejtőznek itt.
-  Bár úgy lenne! - sóhajtott mögötte a légiós centúrió. Ujjnyit kivonta kardját, majd hangos csattanással visszalökte a hüvelybe.
Intésére két kráni felderítő bukdácsolt le a domboldalon, mély nyomot szántva az érintetlen homokba. Az első kőtömbök mögött meghúzódtak, onnan kémlelték az oszloperdőt. Tucatszor tucatnyit dobbantak a szívek, de a romok között semmi nem mozdult. A felderítők kézjelekkel adtak jelentést.
A portyázók hadnagya lassú előrenyomulást rendelt el, a pyarroniak elnyújtott arcvonalban közelítettek a beomlott
piramis felé. Idegre illesztett nyílvesszővel, rezzenetlen enysmoniak fedezték útjukat. A sörtehajú intőleg emelte fel ujját.
-  A katonák maradjanak a romokon kívül! - Fakókék szeme elsötétült. - A romot túlvilági erők lakják.
A hadnagy kurjantása megállította a portyázókat, a kráni ék - gigászi, fekete százlábú - szintén megtorpant.
- Kheb-thueeth, ankhe-thueeth. - A pyarroni mormoló ajka az amund szavakat ízlelte. A Manifesztációs Háború alatt Pyarronnak volt alkalma megismerni az Ősi Nép nyelvét; a rabszolgasorba kényszerített dzsad emírségekben gyakorta hangoztak el az idegen dallamú szavak. Al Abadana is elesett, a nagyhatalmú dzsennek mindössze egyet találtak meg és pusztítottak el Amhe-Ramun huszonhárom testéből. Egyetlen Amhe-démont!
-  Huszonhárom hasonló Csapda búvik meg az Ibarában, huszonhárom főtemplom. - A két parancsnok és a kráni varázstudó értetlenül fordult a romokra révedő varázsló felé: a sörtehajú magában beszélt. - Mindegyik egy-egy Amhe-démonnak nyújt otthont. Végre ráakadtunk egyre!
Felkapta a fejét, zavart mosollyal nyugtázta a ráirányuló tekinteteket.
- Legyetek óvatosak! - Kráni társára rebbent a pillantása, arcán árnyék suhant át. - Ránk hárul a felderítő szerepe.
Öten léptek be az oszlopok közé: a két varázstudó, a hadnagy és a centúrió, valamint a fayumik vezetője. A homok régen elborította már a kövezetét, a falak csak a piramis tövében álltak. Por kavargott a besurranó fénykévékben.
Az első szobrot a földre zuhanva, összetörten lelték. A hadnagy a nyomok vizsgálatába temetkezett - mire felfedezte a harc jeleit, a sörtehajú is sejtette már az igazságot.
Valaki karddal verte le az oszlopokat elborító festett és vésett jeleket, nem sajnálva a fáradságot a magasabb pontok megmászására sem. A pyarroni varázsló máskor talán barbárnak bélyegezte volna a rombolást, ezúttal azonban hálát rebegett ismeretlen jótevőjükhöz. Az ankhe-thueeth síkkapuk sok bátor felfedező halálát okozták a közelmúltban -többet közülük a barátjaként tisztelt.
A centúrió és a hadnagy egyszerre vonták ki kardjukat. A csend fullasztóvá lett, a kavargó por ismeretlen hatalmak neszezését idézte. A sörtehajú védelmező mágiát bocsátott a csapatra, a kráni pusztító varázsigéket mormolt.
-  A feljegyzések tanúsága szerint az Amhe-démont az oltárkő alatt, magát az oltárt a templom-piramis közepén találjuk - mormolta a pyarroni, mintha könyvből olvasná. -A Kék Hold ideje alatt sebezhetetlen, de nappal, együttes erővel legyőzhetjük. A piramis ezen oldalán valaki végzett az őreivel... soha vissza nem térő alkalom, hogy meglepjük. A háború egyik fordulópontjához érkeztünk, urak!
Fennköltsége mosolyt fakasztott a kráni varázsló ajkán, ám a mosoly barátságról tanúskodott, nem gúnyról.
A szövetség nem barátság, ám a szövetségesek között mindig szövődnek barátságok!
Ahogy közeledtek a templom közepéhez, úgy leltek egyre több szétrombolt szoborra és lezúzott falrajzra, s úgy vált a sörtehajú arca is mind értetlenebbé.
- Az Amhe-démon... - mormolta, ahogy megtorpantak az oltárkő előtt.
A földön iszonytató lény, embertörzsű, szörnyfejű démon teteme heveit. Túlvilági anyagból gyúrt testét mély, vértelen vágások szabdalták, holdkék szemei élettelenül meredtek az égre.
Legyőzői kráni és pyarroni nyelven hagytak üzenetet az oltárkövön.
- Nem értem! - fakadt ki csalódottan a sörtehajú. - Hiszen mi vagyunk a szövetség első közös csapata...
A oltárra írt sorok semmit nem jelentettek számára:

"Bocsáss meg! Eszemet az idő meg nem óvta,
most fekete, fakó, mint könyv, múlt mélyiből. "

VÉGE

FÜGGELÉK

A következőkért elsősorban a világot járó, a tudást szorgosan gyűjtő pyarroni Krad-papságot illeti dicséret. A Manifesztációs Háború évei alatt alapos ismereteket szereztek az amundok addig rejtőző népéről, a kényszerszövetség pedig Krán némely titkáról rántotta le a leplet.
Az alábbi munka a híres Pyarroni Élő Könyvek lexikális tudásának kivonatolásával készült. Mivel a bejegyzések nem azonos időben történtek, az apróbb ellentmondások - bármennyire törekedtem is feloldásukra - elkerülhetetlenek.

Abul akh-Haib
Neves hamedi aranyműves családjában született 3629 derekán. Tizenöt esztendős koráig - apja oldalán - ősei mesterségét tanulta, majd, az emirátus híresen jó kapcsolatainak köszönhetően, három évet Pyarronban (értsd Ó-Pyarron) töltött, ottani ékszerész mesterek fogásait tanulmányozva. Hazatérvén apja kamatoztatta az ifjú nyelvtudását, utazó kereskedőként távoli országokba küldte.
P. sz. 3652-ben egy sivatagi útról az ifjú Abul megváltozva tért vissza: elvesztette érdeklődését a családi javak gyarapítása iránt. Hamarosan elhagyta a szülői házat, hogy a rossz-hírű Madab el Sobrába költözzék.
Jó ideig saját szakállára kémkedett a Pyarroni Titkosszolgálat javára. Évek múltán igyekezete elnyerte a szervezet tetszését, hivatalosan is felvették vele a kapcsolatot, s ettől fogva feladatokkal, tanácsokkal látták el. 3670-ben Pyar-ronba rendelték, két éven keresztül a hírszerzés fogásaira okították; öt esztendőre rá el Sobira emírjének udvari ékszerészévé küzdötte fel magát. Ettől fogva (Ékszerész fedőnéven) nélkülözhetetlen híreket szállított megbízóinak, s idővel a sobirai kémhálózat fejévé léptették elő.
3691-ben bekövetkezett halálát egyesek összekötik a Titkosszolgálat két különleges ügynökének halálával, s a magukat jól értesültnek nevezők kapcsolatba hozzák Lord Quator kráni Tersius látogatásával, de még a Manifesztációs Háborúval is.

Al Abadana emirátus
A legelső és kétségtelenül legjelentősebb dzsad állam. Korai feljegyzések szerint a főváros legősibb épületeit a Pyarron előtti III. évezred hajnalán emelte a dzsenn civilizáció. Utóbb - a dzsad nép megjelentével - a város sivatagi birodalommá nőtte ki magát: területe nagyobb, mint a többi dzsad államé együttvéve - ez nem összefüggő országot, hanem oázisokat, elszigetelt városkákat jelent - s igaz ez lakosságára, ennek egyenes következményeként haderejére is. Vezető szerepét ellenlábasai sem kérdőjelezik meg: a legszervezettebb országnak tartják a Taba el Ibarában.
A tisztavérű dzsenn családok túlnyomó része itt él. Fővárosán kívül számtalan nagyobb várossal büszkélkedhet, területén alig találkozni nomád pásztorokkal, a lakosság zöme kézműves, kereskedő vagy katona. A közbiztonság a világ más tájain megszokottal vetekszik, ami a Taba el Ibarában lenyűgöző eredménynek számít.
Az ország gazdaságilag is erős, amit nemcsak politikai elsőségének, hanem a fővárost Erionnal összekötő térkapunak is köszönhet. Minden jelentősebb dzsad kereskedőház rendelkezik lerakattal al Abadanában; bármilyen költséges is a térkapun történő szállítás, ez a legforgalmasabb kereskedelmi út a dzsadok és a világ más tájai között.
Al Abadana - számtalan egyéb termékén túl - a síküvegről nevezetes, amit a dzsad világban másutt nem képesek előállítani. A torzításmentesen átlátszó üvegtáblák értéke megközelíti ezüstben mért súlyukat.

Al Bahra-kahrem
Bódító és serkentő hatású harci kábítószer. A dzsadok gyakorta Fűszernek vagy Fűnek nevezik, Kránban Haláltáncként emlegetik. Használata emberek számára életveszélyes, fokozottan egészségkárosító.
Elsőként Khadal al Hagi, az Ibara szerte ismert alkimista-méregkeverő állította elő háromszáz esztendővel ezelőtt. Elkészítését kilenc lépésben ajánlja, melyek során a fűszer-keveréket titkos recept alapján készült illóolajokkal itatják át, majd a nap hevén szárítják. Silány utánzatok előállításával más dzsad fűszerészek is kísérleteznek, az igazi al Bahra-kahrem titkát azonban kizárólag a sobirai emír szárítóműhelyeiben ismerik.

Amhe-démon
Amund (emberi) testű, szörnyetegfejű démon, Amhe-Ramun Manifesztációjának egy porhüvelye. Anyagi testének fenntartásához olykor élelemre, szellemének táplálásához pedig véráldozatra van szüksége. Félelemetes külseje elle-
nére önmagában csak mérsékelten veszedelmes, ám tucatnyi amund démon őrzi és szolgálja. Összesen huszonhárom Amhe-démon létezik, többségük a Mélysivatagban, titkos templomromokban rejtőzik. A Manifesztációs Háború krónikája szerint egyet közülük al Abadana elestekor elpusztítottak a dzsennek.

Amhe-Ramun
Az amund hitvilág legfiatalabb, legerőszakosabb istensége, a Harc és az Egység istene. Gyakorta nevezik Kékarcúnak, a Kék Hold Istenének és Kegyetlennek is; mióta papjai átvették az uralmat a vallás régebbi íoistenének, Themesnek ynevi helytartóitól, Uralkodó-istenként és Igaz Istenként is emlegetik.
Nevét az ősi írások Amhe-Ramuun-ként betűzik, a szakrális amund képírásban pedig farkas és medve keverékének látszó démonfejként (Amhe-démon) jelenítik meg.
A háromezer esztendős amund-dzsenn háborúságban Amhe-Ramun már megjelent Yneven, de az akkoriban még jóval hatalmasabb dzsennek Galradzsa segítségével, megölték Manifesztációját. Az istenség evilági holttestét az amun-dok Második Titkos Városában, a Halál Tizenkét Termében helyezték el.
Az Ősi Egyezmény újabb kijátszásán Amhe-Ramun hatezer esztendőn át munkálkodott. Az időközben bekövetkező, kedvező mágikus együttállásokat kihasználva cseppenként csempészte hatalmát Ynevre. Az isteni akarata által megtermékenyített papnők a titkos templomokban hatezer esztendő alatt huszonhárom Amhe-démont hoztak a világra - az utolsót, a leghatalmasabbat a Sötét Együttállás Évében. A Kék Hold feljövetelekor az Amhe-démonok és az Amhe-papok lelke összekapcsolódik, közösen alkotva az Isteni Tudatot. Egységük maga Amhe-Ramun, a huszonhárom testben lakozó Manifesztáció.

amund
Az amundok - ahogyan a Taba el Ibarában nevezik őket, az Ősi Nép - évezredeken át rejtőzött a sivatag mélyén. A Pyarron előtti III. évezredben vonultak vissza a történelem színpadáról, hogy más népektől és kultúráktól elzárkózva vészeljék át a viharos időket. Létezésükről nem árulkodott más, csak a sivatag szélén hátrahagyott templomromok, és az el qusarmai faúsztatók történetei a Shibara partján látott különös, égkék szemű fajzatokról. Senki nem tudta, valóban ott élnek-e a sivatag mélyén, vagy nem többek megrendítően valószerű legendánál. Maguk akarták így: rémtettekkel és szörnyű farumokkal biztosították magányukat.
Az elmúlt évszázdban azonban minden megváltozott. A sivatagszéli templomromoknál kezdődött: az oszlopcsonkok árnyékában meghúzódó utazók kísértő suttogást véltek hallani a mélyből, évezredes álmukbői riadó, túlvilági teremtmények hangját. Rövidesen bronzbőrű, égkék szemű alakok jelentek meg a környéken, különös dolgok történtek, karavánok tűntek el nyomtalanul. A bölcsek félve suttogtak egy nevet: Amhe-Ramunét, a már-már elfeledett sivatagi istenét.
Az amund civilizáció négy istent ismer. A főisten Themes (Theemeth), a Napisten; forró csókjának nyomát a mai napig testén viseli a Földanya, Refis (R-eefith) - ez a rejtélyes olpálmező, itt áll a Nap Első Titkos Városa, Sonnion (Thon-nion). A csókból fogant Nesire (Nethiree), a Vörös Hold, a Szerelem és Szépség Istennője, valamint Amhe-Ramun, a Kékarcú, a Háború és az Egység Istene.
A dzsennekkel vívott három évezredes háborúban a legifjabb és legkegyetlenebb isten, Amhe-Ramun alászállt Ynevre, ám Manifesztációja elpusztult, mielőtt a világ sorsát döntő mértékben befolyásolhatta volna. Újabb eljövetelét papjai hat évezreddel későbbre jósolták. Hitét hosszú időre elfeledte az amund nép, ám az idő közeledtével újra templomokat emeltek a kékarcú istenségnek, papjait pedig mind nagyobb befolyáshoz juttatták.
Elsőként - P. sz. IV. évezred hajnalán - Nesire veszítette el híveit. A Kékarcú papjai véres testvérháborút indítottak ellenük: a papnőket legyilkolták, a híveket erőszakkal áttérítették. A Nap Harmadik Titkos Városának romjait lassanként elnyelte a homok. Talasea (Thala-theia), Refis városa e század derekán pusztult el, lakosságát a megerősödő Amhe-papság az utolsó emberig lemészárolta. A főisten, Themes papjai vagy behódoltak a futótűzként terjedő testvérhitnek, vagy mártírként haltak istenükért. Mire a Manifesztáció ideje elérkezett, A Nap Titkos Városai közül már csak Son-nion állt, templomaiban egyetlen istenhez, Amhe-Ramun-hoz fohászkodtak, aki elhozza népének az egységet és a hódító háborút.
Az amundok testi hasonulással hódolnak az isteni tökéletességnek. Társadalmukban jelentős szerepet tölt be a küllem: minden amund ősi szertartások szerint formálja testét az istenszobrokhoz hasonlatossá. Testük szoborszerű, arcvonásaik lágyak, előkelők, halántékig húzódó, keskeny szemgödrükben mély kékség honol; fekete, egyenesszálú hajukat körben azonos hosszúságúra, nyaktőig vágják. A megnyo-morodó, csúfnak születő amund - az évezredek során egyre ritkában fordul elő ilyen szégyen - megajándékoztatik a halállal, az újjászületés lehetőségével egy ép testben.
Áz amund nép kifinomult, az emberitől idegen intellektussal rendelkezik. Elvont módon gondolkodnak, a gyakorlatiasság, a politikai érzék, az intrikus hajlam teljességgel hiányzik belőlük. Logikájukban elfogadott tényező az érzelem: a szeretet, harag, gyűlölet számukra egyenjogú érv a legkikezdhetetlenebb következtetéssel. Nemes, jólelkű lények is lehetnének, ha nem fertőzné meg jellemüket a rosszindulat és a romlottság. Mindenkiben ellenséget látnak; aki különbözik tőlük, azt lenézik. Különösen igaz ez az emberekre, akiket állatokként tartanak számon, s mint ilyeneket, elsősorban rabszolgának és élelemnek tekintenek.
Az amund társadalom két kasztra osztható, a szolgák és az uralkodó-papok kasztjára. Utóbbiba tartoznak a négy amund isten - napjainkban már csak Amhe-Ramun - papjai. Ők
irányítják az amund civilizációt, számtalan szolgával és rabszolgával rendelkeznek, rangjuktól függő pompában élnek. A leghatalmasabbak közülük a szó legszorosabb értelmében véve élet és halál urai. Régebben gyakorta előfordultak a kaszton belül villongások, ám a Kékarcú ideje óta isteni törvény az Egység.
Az uralkodó-papok (hat-neb) kasztjába csak a születés jogán kerülhet bárki, de nem a származás, hanem a képességek döntenek. Uralkodó-papok gyermekei gyakorta születnek a szolgák kasztjába - habár kétségtelenül kiváltságos elbánásban részesülnek -, és egy szolga gyermekét is haladéktalanul magához veszi nevelésre a papság, ha felfedezik rajta a keresett jegyeket. Hitvallásuk szerint maguk az istenek jelölik ki leendő papjaikat: ha egy gyermek lát a templom-piramisok sötétjében, az istenek jegyét viseli.
A szolgák kasztjába (hebet) tartozik az összes különleges képeségek nélkül született amund, még az uralkodó-papok testőrei is. Az ide sorolt amundok élete sem nevezhető keservesnek, mindössze meg kell tanulniuk együtt élni a kiszolgáltatottsággal. Az "alávaló munkákat rabszolgákkal végeztetik, az amund szolgákra csak felelőséggel járó avagy művészi hajlamot igénylő feladatokat bíznak.

Ankhe-thueeth
(ejtsd: anke-tuész) A legismertebb amund démon; neve, szószerinti fordításban falidémont jelent. Ekként sehol Yneven nem idéznek démonokat, a mágia ismerői az ankhe-thueeth-t leginkább a jelmágia és a síkmágia fejezetébe sorolják.
Az ankhe-thueeth mágikus tartalmú falrajz jelekkel, írással kísért ábrázolása a megidézendő teremtménynek. A színes, elnagyolt festmény valójában síkkapu, melyen a megidézett teremtmény átléphet Ynev világára, majd dolga végeztével visszatérhet hazájába. Hogy a kapu megnyílását
pontosan mi váltja ki, egyenlőre tisztázatlan, de az ankhe-thueeth démonok főként őrző szerepet látnak el. A mágikus rajzok elrejthetők a hagyományos amund képírásban, s a megidézett démonok egy hányada is láthatatlan, mivel nem rendelezik testtel, csak az asztrál- és mentái világban jelenik meg.

Árnyékjárók
A fejvadászokéhoz hasonló mesteréget űzők elnevezése Shadonban - elsőként a P. sz. III. évezred küszöbén tesznek róluk említést a kódexek. Korabeli levelek tanúsága szerint az első árnyékjárók renitens shadleki nemesifjak voltak, bérbajvívással, később rablással és fosztogatással keresték betevő aranyaikat. Manapság Shadon minden tartományában, még a királyvárosban is megtalálhatók, tagjaik közt egyre kevesebb a nemesenszületett s egyre több a szegény sorból feltörekvő, ügyes fegyverforgató.
Az árnyékjárókat két tőrkardjuk első látásra kiemeli az elegáns nemesifjakközül, testük valamely táján hagyománytiszteletből Shadlek jelképét, tetovált halat viselnek. Innen ered a klánjaikat laza egységbe fogó szervezet neve is: Halak.

Birodalmi légiók
Krán legjobban képzett seregei - minden légió egy-egy hadászatilag nélkülözhetetlen fegyvernemet testesít meg. Kráni források tizenhárom, egyenként húszezer fős légióról beszélnek, egyet minden Belső Tartomány köteles kiállítani és a birodalmi elvárások szerint kiképezni. A kiképzést
valójában a légiók hadmesterei végzik, varázstudók és évzredes tapasztalatok segítségével.
Bármelyik fegyvernemet is képviselje valamely légió, mindhez tartozik öt tucat Fürkész (felderítő), három tucat Pusztító és négytucat fős egységenként egy centúrió és egy vajákos.

Birodalmi Fejvadászklán
A rettegett szervezetet P. sz. 1224-ben alapították a Kráni Tizenhármak. Feladata a kezdetektől fogva a legfelsőbb birodalmi érdek foganatosítása volt a Fekete Határ mindkét oldalán. A klán nyolcvan fejvadászt és húsz szabadvadászt számlál. Előbbiek csoportban vagy varázstudók kíséretében tevékenykednek, utóbbiak önálló küldetéseket teljesítenek, vagy Meridiánként irányítják társaikat.
A Birodalmi Fejvadászklán nem önálló fejvadász szervezet, nem képez gyermekeket, nem foglalkoztat kémeket, különféle mesterembereket, belső szabályai az ynevi lovagrendekét idézik. Közvetlenül a Tizenhármak irányítása alatt álló különleges alakulat ez, tagjai kirendelt transcepsek (varázstudók) és magasrangú birodalmi tisztségviselők mellett teljesítenek szolgálatot.
A klán tagjai a Birodalom - és az utóbbi évezredben Gorvik - klánjaiból választott fejvadászok, hivatásuk legjobbjai, minden esetben emberek. A több évtizedes kiképzés során a birodalmi fejvadászok páratlan mentális csiszoltságra, számtalan különleges képességre és évezredek tapasztalataira tesznek szert. Mindannyian ismerik a mágiát, nem ritka közöttük, aki alkalmazza is; harcmodorukat démonoktól és aquiroktól lesték el, testüket évszázados gyakorlással és varázstudók segítségével készítik fel az embertpróbáló harcművészetre. Szigorú fegyelemben élnek, a klán törvényei önálló személyiségük levetkőzését is megkövetelik tőlük. A klán fejvadásza a Birodalomért, a tudásáért él és hal, egyéni
céljai, vágyai nincsenek. Elődeik tetteit emlékezetükbe vésik, de neveket, arcokat nem jegyeznek fel.

Dzsambia
A dzsadok jellegzetes, görbe tőre. Az elnevezés magában foglalja a tokot és az övet is, mellyel a fegyvert a derekukra kötik.

Dzsenn (jann)
A dzsenn titokzatos nép. Habár nem emberek, emberek között, az emberi társadalom elválaszthatatlan részeként élnek; már elképzelni sem tudnák, hogy önálló társadalmat alkossanak, mint egykoron. Hozzászoktak a jóléthez, a szolgák seregéhez és a temérdek kincshez. A Taba el Ibara valódi urai ők, a dzsad világ igazi hatalmasságai.
Számuk a kezdeti tízezrekhez képest az idők során riasztóan megcsappant, mára alig ezer főre tehető. Idegen származásukkal nem kérkednek, legfeljebb egymás előtt fedik fel kilétüket. Vérük tisztaságára feltűnés nélkül, de gondosan vigyáznak; ősi uralkodócsaiádjaikból kerül ki a legtöbb dzsad emír és sejk, de a nagy bank- és kereskedőházak tulajdonosai is.
A dzsadok természetesen tudnak létezésükről: egyes uralkodókról, nagyhatalmú kereskedőkről köztudott dzsenn származásuk, megint másokról csak feltételezhető. Valójában jóval többen élnek a Taba el Ibarában, mint bárki gondolná - rejtőzésük fő oka nagyszámú ellenségük. A dzsadok messziről tisztelik őket mint uralkodókat, vezetőket, hiszen azok amúgy is megközelíthetetlenek, de a mindennapi élet-
ben rettegnek a dzsennektől könyörtelen logikájuk, számító, érzelmektől mentes gyakorlatiasságuk miatt.
Az ember számára a dzsenn kiszámíthatatlan. Hiába jószándékú, a magasabbrendü célok érdekében bármire hajlandó - sosem tudni, fennkölt célja kinek az életébe, a vagyonába kerül. Ezért a dzsadok, ha kiderül valakiről dzsenn származása, gyakorta végeznek vele titokban, mielőtt az illető bajt hozhatna környezetére.
Míg az amund rosszindulatú, érzelmeire vakon hallgató faj, a dzsemeket a számító logika, a fékentartott, letisztult érzelmek és a jóakarat vezérli. A következetes gondolkodásnak, a logikának óriási és ősi hagyományai vannak körükben. A különféle bizonyítási eljárásoknak, érveknek, ellenérveknek, gondolati utaknak, iskoláknak és eszmefuttatásoknak könyvtárakat megtöltő irodalmával rendelkeznek. Elméleti tudásuk és született képességük révén e téren úgyszólván felülmúlhatatlanok, a köznapi ember számára hihetetlen teljesítményre képesek, épp ezért félelmetesek. Az emberek általában mentesnek gondolják őket az érzelmektől, holott csak tökéletesen uralkodnak azokon. Nem jönnek ki a sodrukból, nem ragadtatják magukat heves cselekedetekre, mindig megfontoltak és hűvösek. Tartózkodnak minden élvezettől, mely józan eszük és mérlegelőképességük elvesztését okozná: csak mértékkel isznak szeszt, és elutasítják a dzsadok által közkedvelt bódítószereket. Ugyanakkor ha valamely érzelem - gyűlölet, szeretet, barátság, hűség vagy bosszúvágy - egyszer befészkelte magát a lelkűkbe, többé nem távozik onnan. Ilyen tekintetben a dzsennek nem felejtenek; mint mindenben, az érzelmeikben is megbízhatók.
Mikor őshazájukat odahagyva megérkeztek Ynevre, ősi ellenségeikkel az amundokkal találták magukat szemben. Az újra fellángoló háborúból meggyengülve, de - mint Ynev térképére pillantva látható - győztesen kerültek ki, legalábbis a Manifesztációs Háborúig.
A dzsennek egykor nem mágiájukkal, seregeikkel kerekedtek felül az amundokon, hanem az emberek segítségével. A Taba el Ibara peremén feltűnő embernép akaratán kívül
segítette győzelemre őket, hiszen az amundok képtelenek voltak elviselni az emberek tömegét, harsány életkedvét, s visszavonulni kényszerültek előlük. Ellenben a dzsennek természetüknél fogva társat, barátot láttak az új fajban. Hamar megtanulták irányítani és kihasználni a náluk kevésbé eszes, érzelmektől lángoló embert. Eleinte mértéktelenül keveredtek is velük - létrehozva a dzsadok népét -, ám idővel felismerték, utódaik alig örökölnek valamit természetükből, s ezáltal veszélybe kerülhet fajuk fennmaradása. Ettől fogva a dzsennek gondosan vigyázzák vérük tisztaságát. A fertőzött vérű utódokat kizárják maguk közül, csak kevésbé jelentős feldatokra tartják őket alkalmasnak.
A dzsadok istenei, Galradzsa, Doldzsah és Dzsah eredetileg a dzsennek istenei voltak -, rnint kultúrájuk számtalan vonását, ezt is örökül hagyták utódaikra. A dzsennek közeli, személyes kapcsolatban állnak isteneikkel, imáikhoz, fohászaikhoz nem igénylik papok segítségét. Dzsenn soha nem teszi be a lábát dzsad templomba, s ha mégis, nem érzi fennköltebbnek a helyet saját házánál.
Az átlagos dzsenn külsejét tekintve megkülönböztethetet-len a dzsad embertől. Bőre barna, haja hullámos, olajos-fekete, orra merészen ívelő, gyakorta horgas, szeme sötét. Magas termetű, elegáns megjelenésű, az átlagosnál kifinomultabb arcú dzsadnak látszik.

Dzsenn szablya
A dzsennek hagyományos és jellegzetes fegyvere a róluk elnevezett szablya. Alapvetően egykezes fegyver, de markolata elég hosszú ahhoz, hogy olykor kétkézre foghassák. Forgatásának tecnikája, a mozdulatok kimunkáltsága és a harcmodort átható szellemi többlet emlékeztet a harcművészetekre. A keskeny, vékony, hajlított pengéjű kardot mágiával kovácsolják páratlanul rugalmassá és törhetetlenné. Kovácsolásának fogásai, a felhasznált fémek ötvöXési ará-
nya szigorúan őrzőt titok, melyet a dzsenn kovácsművészek apáról fiúra örökítenek.
A dzsenn szablya a dzsenn legfőbb ékessége, mégis gyakorta álcázza, jóval szélesebb, handzsárhoz, hagyományos szablyához készült hüvelyben hordja, hogy ne váljon árulójává. Természetesen az uralkodó családok sarjai büszkén viselik ősi fegyverüket, ahogyan számtalan hiú és vagyonos dzsad is dzsenn szablyát köt az oldalára. Az efféle kérkedó-ket a dzsennek lenézik, ugyanakkor megbecsülésük legfőbb jeleként szablyát ajándékoznak az erre érdemesnek.

E1 Dzsiah
A legrettegettebb vihar a Taba el Ibarában, főként a sheral-menti és a középső területeken, azaz a Mélysivatagban tombol. A mélykék égből sűrű, óceáni eredetű eső zuhog, de a föld felett nyíllövésnyi magaságban eltűnik, s Ynev valamely más pontján hullik alá. Innen származik közkeletű neve is: Szárazvihar. A jelenség minden bizonnyal a Taba el Ibarát létrehozó ősi mágia eredménye. A vihart a földön tomboló, örvényeket vető szél kíséri, mely elsodor, elpusztít mindent, ami az útjába akad.

El Hamed emirátus
A legnyugatibb fekvésű emírség, területén halad keresztül a legtöbb Ordanba igyekvő karaván. A Taba el Ibarában itt él a legtöbb külvilági, ami civilizált viszonyainak és nagy-vezíre, Rahim el Haszra politikájának köszönhető.
El Hamed rövid két évtized alatt a világ szemében a Taba el Ibara kapujává lépett elő. Manapság az sem ritka, hogy Ynev országai és hatalmai - különösen az északiak - nem
Abadanán, hanem el Hameden keresztül tartj ák a kapcsolatot a dzsad néppel. Nem tudható, melyik tény következik a másikból, de Ynev-szerte a hamedi dzsad bankházakat tartják a legmegbízhatóbbaknak. A megszokás újkeletű, ám az ideáramló aranyak máris éreztetik hatásukat el Hamed gazdaságának és befolyásának erősödésében.
Bankházain és civilizáltságán túl az emírség egzotikus és méregdrága illatszereivel hívja fel magára a világ figyelmét. A különleges esszenciák összetételét és elkészítését a legszigorúbb titok övezi, a párolóműhelyeket - sobirai példát követve - az emír személyi testőrsége őrzi éjjel-nappal.

El Sobira emirátus
Ezer esztendős történelmében mindig is a romlottság és a bűn fészke volt a Taba el Ibarában. A fővárost, Madab el Sobirát, a kezdeti idők krónikái rablóhordák, orgazdasággal foglalkozó kereskedők tanyájaként emlegetik. Pyarron iránt elkötelezett történetírók Krán bástyájaként emlegetik az országot. Tény, hogy el Sobira emírje más szemszögből szemléli a világ dolgait, mint el Hamed vagy al Abadana uralkodója, az emírség mégsem vehető egy burnusz alá Gorvikkal.
Az ellenségeskedés forrása az emírség legfőbb kiviteli cikke, a bódító hatású fűszerkeverék, az al Bahra-kahrem. A különleges Füvet három évszázada állítják elő az emír műhelyei, Krán pedig a kezdeteti időktől fogva tonnaszám vásárolja e "kincset". Sobira alaposan megkéri a szer árát, s nagybani, állandó vevője révén dúsgazdag. Kránt érzékenyen érintené a sobirai fűszerszállítmányok elmaradása, ezért mindent elkövet, hogy növelje befolyását az emírségben. Hiába terjeszti azonban Ranagol hitét, hiába zülleszti gorviki mintára Sobira lakosságának erkölcseit, az egymást követő emírek keményen ellenállnak, s el Sobira megőrizte függetlenségét.
Pyarron mindent elkövet, hogy rákényszerítse az emírt a Fűszárítás betiltására, de a dúsgazdag, a sajátján kívül zsoldosseregekkel is megerősített el Sobira merészen dacol a legnagyobbak haragjával. El Hameddel szüntelen, viharos érzelmek kísérte háborúságban áll. Ha az északi szomszédot nem támogatná a fél Délvidék és a hatalmas al Abadana, s nem választaná el tőle dűnék végtelen tengere, Sobira hónapok alatt letörölné a térképről.
A fővárosban - de a sivatagi állam más településein és útjain is - csapnivaló a közbiztonság. Ide gyűlik, ide menekül a Taba el Ibara söpredéke, itt kötnek ki mindazok, akiket máshol már nem tűr meg hátán a homok. Madab el Sobirában nyíltan tevékenykednek Ynev leghírhedtebb orgazdái, ide futnak be a rabszolgavadász karavánok is. A sobirai rabszolgapiac (el Gahad) egyedülálló; itt nem kérdezik, ki mi volt azelőtt, hogy láncra verték. Ha fényes nappal valakit kirabolnak az utcán, a városiak félénken visszahúzódnak, meg sem kísérlik hívni az őrséget. A klánok, bűnözők keze ugyanis az emír palotájáig ér: aki alkalmatlankodik, hamar a börtönök mélyén találhatja magát. A biztonság kizárólag valamelyik klántól vásásorlható meg "ajándék" - rendszeres védelmi pénz - fejében.

emáme
A dzsadok jellegzetes fejfedője; a fej köré, olykor az arc elé tekert hosszú kendő. Számtalan módon viselhető, a si-vatadban hosszabbat hordanak, olykor külön álló darabokból kötik fejükre.

Erone
A legkeletibb fekvésű tengerparti kereskedő hercegség. A kereskedelmi egyezmény a Gorvikkal és azon keresztül Kránnal való kereskedelmet osztja rá, holott az állam köztudottan tengeri rablásból és orgazdaságból él.
A Gályák Tengerének biztonsága érdekében Pyarron gyakorta próbálja jobb belátásra téríteni Erone kalózhercegét, olykor erőszakkal, olykor ígéretekkel. Az utolsó erőskezű kalózherceget, Cadata Aggia Erone am Eronét P. sz. 3690-ben holtan találták ágyában, feltehetően új ágyasai végeztek vele. Azóta a kereskedő hercegséget belviszályok dúlják.

Fayumi törzs
Irtózat, gyűlölet és rettegés övezi a fayumikat a dzsadok között, még a másik két nagy törzs (Bayadi és Haszra) harcosai is kitérnek előlük. Szívósak - mondják, hetekig bírják víz nélkül - és kegyetlenek; nem ismernek törvényt és erkölcsöt. Gyakorlott harcosok. Jellegzetes ruhájukban, tevéik hátán olykor előbukkannak a Mélysivatagból, oázisokat rabolnak és irtanak ki, majd távoznak oda, ahová egyetlen hadsereg sem merészeli követni őket.
Senki sem ismeri náluk jobban a Taba el Ibarát. Vándorolnak a sivatagban, néhány hétnél, hónapnál tovább soha nem maradnak egy helyen. Csak általuk ismert oázisokat keresnek fel, titkos, betemetett kutakból isznak ott, ahol más szomján halna.

Fekete acél
Mágikus tulajdonságú, könnyű, ám gyémántkeménységű fém. Kizárólag a Kráni-medence közepén, a Kráni Torony közelében bányászható; feltételezések szerint fókuszálja a mágikus energiákat, ami egykor szerepet játszott a Torony helyének megválasztásában is. Talán épp ezért elenyészően keveset használnak fel belőle, kizárólag a Birodalom legkü-lönb fegyverforgatói részesülnek a kegyben, hogy feketeacél fegyvert hordhatnak oldalukon.
A fekete acél csak mágiával munkálható meg, a belőle kovácsolt fegyverek, vértek törhetetlenek, átsiklanak minden mágikus védelmen. Egyes nézetek szerint a fém az Univerzum mélyebb régióiból került Ynevre, hogy miként, arra senki nem adhat magyarázatot.

Fekete Skorpiók
A sobirai emírek orgyilkos-testőrségét egy el Haszabi (Idegen Vér) nevű, fayumi anyától és gorviki apától származó félvér kalandor alapította P. sz. 3540 környékén. A Fekete Skorpiók - átlagban félszáz elit harcos - rettegett hírnévre tettek szert Ibara-szerte; elvakult fanatikusok, kegyetlen, de kiváló harcosok. El Hamedben évente több tucat véres gyilkosság fűződik a nevükhöz, a nagyvilág mégis az általuk használt és róluk elnevezett méregről ismeri őket.

Galradzsa
A dzsad vallás három istent és számtalan irányzatot ismer. Az irányzatokat az istenek akaratát értelmező szent emberek, a próféták alapítják; a papok az ő tanításaikat követik. A
dzsad papok férfiak - hitük szerint, az istenek nem teremtik nőnek, akitől sokat várnak -, a templomuk, elöljáróik előírta irányzathoz tartoznak. A legtöbb pap és hívő az ismert próféta, Fahyad útmutatásait, a Dzsiah-gatot a Hagyományos Utat követi.
Fahyad szerint senki nem tanulhat eleve papnak, mert a biztos hit és a bölcsesség csak a hosszú évtizedek során adatik meg. Aki nem maga talál rá, sosem lehet biztos a hitében. A Hagyományos Út nem tanít papi tudományokat és nem szentel pappá huszonöt esztendős kor előtt; pap csak abból válhat, aki képes az istenekért eldobni múltját, vagyonát, a világi élet hívságait. Csak az ilyen ember szolgálhatja hűen istenét és híveit.
Dzsah papjai polgárokból, Dolzsah papjai tolvajokból, Galradzsáé pedig egykori kalandorokból és utazó kereskedőkből lehetnek.

Jaszef Bahlit af-Haszabi
P. sz. 3654-ben született el Sobira uralkodó családjában, az al Haszabiban. Ereiben dzsenn ősök vére is csörgedez, amely - különös módon - közel egy évezred után benne ütközött ki legerőseben. Az al Haszabi emírjeit mindig is remek koponyaként tisztelték, az al Bahra-kahrem előtti időkben a környező emirátusok és Pyarron akarata ellen manővereztek a politika tengerén, azóta Krán hódító terveit kerülgetik. Jaszef Bahlit huszonnyolc eszendősen került a trónra, miután Ibara szerte hírnevet szerzett sakk és egyéb logikai játékok terén. Alatvalói beszélik, eleinte nem lelte örömét íj. uralkodásban, míg fel nem fedezte, hogy az élet izgalmasabb játszmákat kínál, mint a sakktábla.
P. sz. 3691-ben bekövetkezett haláláért egyértelműen egy kráni birodalmi légió Tesíusát, Lord Quatort terheli a felelősség; egyesek megkockáztatják, hogy a háttérben már a Manifesztációs Háború előhangjai zengtek.

Kheb-thueeth
(ejtsd: kheb-tuész) Az amund démonok másik fajtája, szobordémon. A démonok ekként történő megidézése, egyáltalán, a mozgó, életet rejtő szobrok a Délvidéken kevéssé ismertek. Egyedül Kránban találni hasonlókat, ott őrbálványnak, a pyarroni nyelvben pedig élőszobornak nevezik őket. Irányításukról az esetek többségében az ún. bálványmester gondoskodik, ezt a szerepet az amundoknál bármelyik pap vagy Amhe-démon képes ellátni.
A kheb-thueeth démonok általában ember méretűek, amundokat vagy Amhe-démont formáznak. A közamund (hebet) az istenek követeinek, megtestesülésének tartja őket, gyakorta imádsággal fordul hozzájuk, melyre a démon, a papok akarata szerint válaszol is. A nagyobb hatalmú kheb-thueeth démonokat kifestik, felékszerezik, olykor főpapok, nevezetes amundok vonásaival ruházzák fel.

Madab el Sobira
El Sobira emirátus fővárosa, három egybeépült, közeli oázis. Területe vízben meglepően gazdag, a környező sivatag dacára. A város karavánutak találkozópontja, és - miként a Taba el Ibarában megszokott - magas falak övezik.
Napjainkban Madab el Sobira a dzsad városok egyik legnagyobbika, biztosan csak al Abadana előzi meg kiterjedés és lakosság tekintetében. Valóságos bűnfészek, rabszolgavadászok, kalandorok találkozóhelye, alvilági klánok és a leghírhedtebb ynevi orgazdák tanyája. Területén emelkedik a Taba el Ibara legfényűzőbb épülete, az emír palotája, mely pompájával felülmúlja az abadanai emír Ezertornyú Palotáját és a híres aranyból és drágakövekből épített El Higad Galradzsa templomot is.

Manifesztációs Háború
A jóslatok már a P. sz. XXXVII. század derekán figyelmeztettek az elveszett amund nép istenének, Amhe-Ramun-nak hat évezred múltán várható visszatértére. A bosszúszomjas istenség feltételezhetőn a dzsennek elpusztítására, az emberek rabszolgasorba alázására, és bujkáló népe dicsőségének visszaállítására törekszik. A jóslatok 3690-re, a Sötét Együttállás idejére ígérik eljövetelét.
A pyarroni Fehér Páholy és a Krad-lovadrend többször tett kísérletet a Manifesztáció körülményeinek felderítésére, és a jelenség megakadályozására, mindannyiszor sikertelenül -csak a Manifesztációs Háború kitörte után tisztázódott, miként játszotta ki Amhe-Ramun az Ősi Egyezményt.
Pyarron szerint 3690-ben létrejött ugyan a Manifesztáció, de két esztendeig nem hallatott magáról: feltételezhetően népe egységének helyreállításán munkálkodott. A 3692-es év derekán végül, a) Abadana határainál amund hordák törtek elő a Mélysivatagból. Felégették a dzsad falvakat, porig rombolták az idegen teplomokat, kardélre hányták vagy rabszolgasorba kényszerítették az embereket: le-győzhetetlenné tette őket Ynevre szállt istenük hatalma. Az év végére elfoglalták a Taba el Ibarát, s megindultak a Kereskedő Hercegségek, Gorvik és a keleti városálamok ellen.
Mint a hadtudósok vizsgálataiból kiderült, sikereiket nem tömegüknek - hiszen az embernépek hadereje többszázszo-rosan felülmúlja létszámukat -, nem is a harcosok gyakorlottságának, hanem elsősorban a Manifesztáció és a papok szakrális támagatásának köszönhetik. Amhe-Ramun - az amund hitvilág szerint a Háború és az Egység Istene -megsokszorozza híveinek harci kedvét és egységét, míg az ellene felsorakozó seregekben elhinti a széthúzás és a hűtlenség magvait.
A Manifesztációs Háború nyolcadik hónapjában, a P. sz. 3692 végén Krán és Pyarron kényszerű szövetségre lépett az Ynevre rontó iszonyat ellen. Összehangolták csapataik moz-
gását, közös rajtaütéseket szerveztek, és egyesítették mágikus erejét a Manifesztáció szakrális hatalmának semlegesítésére.

Mélysivatag
A dzsadok mélysivatagnak nevezik a Taba el Ibara lakatlannak vélt, feltérképezetlen területeit. A Mélysivatagban nem vezetnek karavánutak, ha akadnak is oázisok, azokat nem lakják - legalábbis emberek nem. A homoki elfek, az Ősi Nép, s ki tudja, miféle szörnyetegek földje ez. Ember nem merészkedik ide, talán csak a vándorló törzsek - bizonyíthatóan közülük is csak a Fayumi -, no meg egy-egy kalandozókból álló csapat.

meneth
Az amundok jellegzetes fogazott kardját, a meneth-t (ejtsd: menesz) más ynevi civilizáció nem ismeri. Nem elsősorban ölesre, hanem roncsolásra, csonkításra, kínokozásra alkalmas. Pengéje ujjnyi vastag, élezetlen acél, melyet körben hegyes és éles gúlák fogaznak. Vágáskor a fogak tépik, szaggatják az áldozat testét, csúf és fájdalmas, nehezen gyógyuló, ám nem túl mély sebet ejtve.
A meneth kialakulása az amund civilizációban kulturális okokkal magyarázható. Az amundok nem ismerik a vérteket - a páncélban a meneth fogai elakadnának, mezítelen vagy könnyen öltözött ellenféllel szemben azonban igen hatékony lehet. Lélektani hatása sem hagyható figyelmen kívül: a test szépségét és tökéletességét mindennél többre tartó amundok szemében minden más eszköznél félelmetesebb.

Messeni fejvadászklán
A Birodalmi után Krán leghírhedtebb fejvadász szervezete. Örök riválisával ellentétben a messeni valódi klán az egyik legnagyobb a Birodalomban. Nevét Messen városáról kapta, melyet az idők során megvásárolt a messeni hercegtől. A valódi fejvadászok a klán tagjainak és kiszolgálóinak mindössze egy százalékát teszik ki - ami a közel kétszázezer klántagot figyelembe véve jelentős szám - a többiek mesteremberek, kémek, egyszerű fegyverforgatók, szolgák, varázstudók és még ki tudja ki- és miféle szerzetek.
A Messeni Fejvadászklán független a Birodalom nagyja-itól, senkivel és semmilyen szervezettel nem áll hűbéri viszonyban. Önellátó, Messen városán kívül is számtalan kisebb klán tartozik a befolyása alá. Szolgálatait fizetség ellenében bárkinek és bármilyen célra felajánlja, ám - nem titkolja - kedvére való a Birodalom, különösképp a Birodalmi Klán ellenében cselekedni.
A két klán között gyakoriak az összecsapások, de a mes-seniek legjobbjai hiába érnek fel a Birodalmi klán fejvadászaival, azokat a Birodalom és félelmetes hatalmú varázstudói támogatják.

Mon-dul
Krán szerte ismert és rettegett, feketeacélból kovácsolt kard, a Birodalmi légiók Tersiusának rangjele. A legendák szerint a Garh-Duel-beli lázadás óta Aquirölőnek is nevezik. Utoljára Lord Quator Birodalmi Tersius oldalán említtetik -azóta nyoma veszett.

Pyarroni titkosszolgálat
Létéről és tevékenységéről sokat, tagjairól szinte semmit nem tud a világ. Sokan azonosítják a pyarroni illetőségű kalandozókkal, s manapság összefüggébe hozzák egy Smaragd Testvériségként ismert szervezettel, illetve egy Lord Racen nevű, közkedvelt pyarroni nemesúrral is.
Ami bizonyos, a titkoszolgálat Pyarron (és a Pyarroni Eszmeként emlegetett világnézet) védelmét látja el Yneven, hírszerzéssel és titkos akciókkal. Megalakulásának körülényeiről és időpontjáról nem tudottak a részletek; a szervezet először a P. sz. II. évezred alkonyán hallatott magáról. Az évszázadok során számtalan rend és nemesi udvar mögé rejtőzött, de mindig időben fedőszerevet váltott.
A titkosszolgálat ügynökei a Délvidék minden országában fellelhetők - a lelkes műkedvelőktől a hivatásos kémekig -, a Pyarron politikájában jelentősnek számító államokban teljes ügynökhálózatok és titkos rendházak működnek. A különleges ügynökök - tapasztalt kémek, varázslók és fegyver-forgatók - a legkülönb kiképzést kapják, kiváló mesterektől tanulják tudományukat.
Egy részük - e regény fontos szereplőihez hasonlóan -fejvadász. Ők shadoni árnyékjárók, ereni embervadászok, de javarészt Gorvikból kivándorolt fejvadászok leszármazotta-itól örökölték mesterségüket.
Köztudott, hogy a titkosszolgálat ügynökei között számtalan a kalandozó, aki felajánlja szolgálatait az emberiség bástyájaként emlegetett városnak. Hogy miféle feladatokat hajt végre, arról minden ügynök mélyen hallgat - de az akciók ritkán verteiének. A titoktartást elsősorban az ügynökök védelme indokolja, hiszen Kránnak és csatlósállamainak fejvadászai, ügynökei és bérgyilkosai Ynev-szerte valóságos hajtóvadászatot rendeznek a Titkosszolgálat leleplezett emberei után. Talán nem másnak, mint a tetemes kárnak köszönhető ez, melyet a szervezet okoz a sötétség erőinek.
Tény, hogy a pyarroni titkosszolgálat világszerte hatékonyságáról és sajátos módszereiről ismeretes. Jelentős ese-
menyek, politikai cselszövevények ritkán maradnak rejtve előtte. Mondják, a Délvidéken bármi fontos történik, két embert mindig találsz a környéken: Krán kémjét és a pyar-roni titkosszolgálat ügynökét.

Shien-gorr
Aquir harci iskola a legrettegettebb Tiltott Tartományban, Fray-Grimonarban. Mindennél fényesebben bizonyítja, az évezredek során aquir nép is elfogadja az emberi faj létjogosultságát. A Shien-gorr tagjai aquir varázslók által átalakított fejvadászok, akik minden tekinteteben levetkőzték már emberi mivoltukat. Harci tudományuk sem csekély, de igazi erőségüket mágiával átalakított testük szívóssága adja.
A Shien-gorr iskolát a Birodalom üldözi, politikai okokból mégis eltűri; a varázstudók szerint az átalakítottak lelke hosszú időre kitaszíttatik a lélekvándorlásból.

Sötét Együttállás
"... A Démon Szeme csillagkép minden évezredben néhány hétig ragyog csak az ynevi égbolton - tekintete kedvez a sötét praktikáknak - azután visszahúzódik a Fekete Fátyol mögé, s csak a szeme sarkából tekint le a világra. Az Elátkozott Utas századonként tűnik fel, két éjszaka alatt bejárja az ynevi eget - ideje alatt megerősödik a Külső Síkok befolyása. A két égi jelenség tízezer évenként egyszer figyelhető meg egyidejűleg... "
Az Ynevi csillag-kalendáriumok a Pyarron szerinti 3690-es esztendőt a Sötét Együttállás éveként emlegetik. Maga az együttállás két éjszakára korlátozódik, de közeledte és múlta egyaránt befolyást gyakorol a mágikus praktikákra. A két éjszakán megnyílnak a síkokat elválsztó kapuk, a, mitikus
erővonalak megkönnyítik a gonosz lények megidézését. A jóslatok szerint ekkor született meg Amhe-Ramun második ynevi Manifesztációja, s világszerte rosszándékú, túlvilági lények, démonok törtek át Ynevre. Kétségtelen tény, hogy mindenütt megerősödtek a titkos szekták, addig ismeretlen, sötét vallások szöktek szárba.

Theub
Jellegzetes dzsad felsőruházat, gyakorta térdig vagy az alá ér. Bő, buggyos anyagát derékban széles övvel fogják át Felette általában csak kaftánt viselnek.

Transceps
A birodalmi fejvadászokat irányító varázstudó megnevezése és rangja. A legtöbb birodalmi iskolában tanult varázstudó elsajátítja a transceps meditációt, melynek segítségével folyamatos mentális kapcsolatban állhat az irányítása alá tartozó fejvadászokal. Ennek legmagasabb szintje a se-quadion-háló, amely teljes asztrális és mentális összeköttetést biztosít nem csak a transceps felé, hanem a résztvevő fejvadászok között is.
A transceps távolból végzi a fejvadászok mágikus védelmét, a szakmai kérdések kivételével (azok a Meridián hatáskörébe tartoznak) ő a csapat parancsnoka. A birodalmi fejvadászklán nem foglalkoztat transcepseket, azt minden bevetés során a Birodalom rendeli ki a fejvadászok mellé.