Preacher - Csata után…

Egy kövér izzadságcsepp gördült végig arcán, vékony folyadék barázdát hagyva maga után. Elérte széles állkapcsa élét, ott megállt egy időre, majd amikor elegendő nagyságúra duzzadt, lecsöppent. Le a vértől és verejtéktől átnedvesedett földre. Az adrenalin még dolgozott benne. Vérnyomása magas volt, ott hallotta fülében szívének kalapálását. Pedig vége volt. Véget ért a csata. Utolsó ellenfele, egy méretes ork még hörgött egy utolsót, mielőtt végleg kiszenvedett. Ő élt. 

Kezdett megnyugodni, a harc lázától elhomályosult tekintete kitisztult. Ameddig a szem ellát, mindenütt holttestek, megcsonkított, összezúzott, égett hullák. Ez a csata is befejeződött. Most ők győztek, mint az előző három csatánál is. Persze a győzelem relatív. Az öt parancsnok közül már csak kettő él. A három csatamágusból pedig egy. A háború most már hat éve tart, és ő az elejétől fogva harcol. Kevesen bírnak ilyen nagy tapasztalattal, mint ő. Csak a jó ég tudja, hány száz életet oltott ki. Megérdemelték - ő mindig ezzel nyugtatta magát, és bár már több tucat csatában részt vett, még mindig nem tudott hozzászokni a gyilkoláshoz, a halál állandó jelenlétéhez. Senki sem tudott. A halál persze egy idő után a barátja lesz a harcosnak, mert mindig ott van, mindig segít elvenni az ellenfelek életét. Persze a halál nem válogat. Az elején még voltak barátai, de miután sorba elveszítette őket, zárkózott lett. Félt barátkozni, kapcsolatot teremteni. Az újak nem értették, az elején, csak nevettek rajta, azt hitték bolond. Ő nem vágott nekik vissza. Tudta, amit az új fiúk nem. Nem nevetett rajtuk, amikor átvágott torokkal hörögtek a csatatéren. Ő megtanulta a leckét, a szem nem mindig látja a valóságot, és becsapja az embert, a látszat néha csal. 

Ilyen és ehhez hasonló gondolatok töltötték meg fejét. Lassan visszatért eredeti állapotába. Ahogy érzékei sorra visszatértek, ismét ura volt testének, nem gyilkos ösztönei vezérelték. Őrjítő szomjúság kerítette hatalmába, a fizikai megerőltetés egyenes következménye. A szomjúság mellett ott volt a fájdalom is, akármilyen jó harcos volt nem úszhatta meg apró sérülések nélkül a csatát. A kicsiny sebek, melyek szinte egész testét beborították, nagyon tudtak fájni, különösen, ha izzadság is kerül rájuk, ez a maró érzés fel sem tűnik csata közben, időzített bombák ezek. Vizes tömlője még oldalán volt, hála az isteneknek. Egyszer előfordult, hogy elveszítette csata közben kulacsát, azt hitte, hogy ott a helyszínen szomjan hal, egy bajtársa mentette meg a gyötrelemtől, isten nyugosztalja. Azóta két tömlőt is visz magával, biztosra megy. Profi, veterán harcos. Most csak örülhetett szenvedés szülte tapasztalatának, ihatott. A víz langyos volt, erőteljes fémes ízzel, de a kiszáradt torkon nektárként csorgott le. Jobban érezte magát, most már csak a sebei fájtak, de azt lassan megszokta, majd a táborban ellátják. Vajon hányan élték túl a csatát a sajátjai közül? Gyorsan körülnézett, elszórtan maroknyi csapatokat látott, harcosok, akik bajtársaikat keresik. Fosztogatók, akik drága holmikat keresnek. Ezek a férgek még a pusztuláson is megszedik magukat. Utálta a fosztogatókat, túl gyávák, hogy harcoljanak, de annál nagyobb a szájuk a csaták után. És bár utálta őket, nem tett semmit, ez hozzá tartozik a háborúhoz, valaki mindig jól jár. 

A látványt, a hullákat, a bűnözőket megszokta valamennyire az évek során, de egyvalamit soha nem fog megszokni, ez pedig a bűz. Minden csata után orrfacsaró szag terjengett a levegőben, az égett szőr és hús szaga keveredett a halottak szagával. A halál szaga, ez az édeskés, kesernyés szag, felforgatja a jóérzésű emberek gyomrát, de még a hozzá hasonló veteránokat is undorral tölti el. Mióta katona, tudja mi az a mágia, minden csatában vannak mágusok, és mindig jön ilyenkor a tűz. Sose értette a mágia használóit, de egyvalamiről végképp nem volt fogalma, miért mindig tüzet varázsolnak, miért nem jégtáblák hullanak az égből, mindig a tűz. A tüzet sem szerette. A tüzet nem lehet befolyásolni, válogatás nélkül szedi az áldozatait, legyen az, barát vagy ellenség, a tűz az igazi pusztító nem marad utána semmi. Az acél után legalább látható eredmény a holttest, és az azonnal megöl, a tűz lassabban gyilkol, és előtte még meg is kínoz. A tűz után csak hamu marad. Meg az iszonytató szag. 

Kezdett elege lenni az örökös harcokból. A haláltól már rég nem félt, csak attól, hogy megszokja, hogy megszereti és előbb utóbb, nem fogja elviselni a létet a halál nélkül. Nem akart öncélú gyilkos lenni, nem akart kőszívet. A háború után meg akart állapodni, de a lelkét már semmi nem tisztíthatta meg, ha sikerül is letelepednie, családot alapítania, lelkén ott fog száradni a sok elvett élet. Nagy gondolatok ezek, ahogy egyre több csatában vett részt egyre többet filozofált, egyre nagyobb súlyú dolgokról. 

Ekkor meghallotta a kürtöt, ideje indulni, vissza a táborba. Magához vette buzogányát és pajzsát, újabb csata ért véget, mehet vissza a többiek közé, várhatja a következő csatát, ahol megint a halállal fog randevúzni. Eleget nyaldosta már a halál köpenyét, talán a következő csatában ő is sorra kerül…