Pierre Versins - A kutya

- Jobban tennéd, ha egy nőt keresnél nekem!…
A szavak elhangzottak a zárt helyiségben, melyet megszokásból az irodámnak nevezek. Jó egy percig tartott, amíg megértettem, hogy a kutya beszélt. Akkor megkérdeztem: - Miért mondod ezt nekem?
- Mert hát ez az igazság! - válaszolta. - Negyedórája hangosan gondolkozol, anélkül hogy észrevetted volna. Csontokat és levest ettem már, elegem van belőlük… Most egy nőre van szükségem, egy szukára, ha úgy jobban tetszik.
- De…
Ott álltam megakadva, félbeszakított mondatom a levegőben, és nem tudtam befejezni. Csak most kapcsoltam, hogy a kutyák általában nem beszélnek… Fölkaptam a kulcsaimat, és gyorsan kijöttem, bezárva az állatot. Kétszer is ráfordítottam a kulcsot. Nem tiltakozott.
A folyosón eltöprengtem. Mi is történt hát? No persze, vonzom a bonyodalmakat. Amióta nálam van ez a kutya, kerek két hónapja, mindig csak ugatott és nyöszörgött. Ragaszkodó volt, és fenemód csaholt, egy csomó jó tulajdonsága volt: nem lopott, jói nevelt volt és tiszta. Kel! ennél több? Épp hogy meg nem szólalt; ha csak ez hiányzott nekem, most ezt is megkaptam, ha ugyan nem ment el végképp az eszem.
Elhatároztam magam, elmentem megkeresni azt az öreget, aki eladta nekem. Olyan híd alatt éjszakázó alak volt. Egy órával később megtaláltam őt, a régi tulajdonost, és elmeséltem neki a történteket.
- Ó - mondta, anélkül hogy különösebb izgalomba jött volna -, beszélt az én jó kis kutyuskám? Nem jött ki a gyakorlatból, jó pont ez számomra. Már attól féltem… Félbeszakítottam:
- Ha egy kicsit világosabban fejezné ki magát…
- Na ne mondd! Ó, bocsánat, akarom mondani… Jó kutya ez, nem igaz? Akkor hát megtartja, nem? A légynek sem ártana, és ha jól megmagyarázza neki, nem dumál majd az emberek előtt, nem hoz szégyent magára. Senki máshoz nem dumál majd, csak magához, ha a lelkére tud hatni… Pedig nekem megfogadta, hogy soha semmit nem mond maga előtt. Sosem lehet tudni, érti? Úgy látszik, nem tudta betartani a szavát, csábította a lehetőség, hogy elbeszélgethet valakivel. Tudja, a kutyák jószívűek, nagyon szeretik az embereket, meghallgatják őket, és szavamra mondom, hogy aki megérti az embereket, s válaszolni is tud nekik, azt zavarja, ha nem mondhat semmit. Igaz, gondoltam én, hogy nem fogja kibírni. A hallgatás az embereknek jó, akik már nagyon megszokták, hogy csak úgy a levegőbe beszélnek, de nem mondanak semmit. De a kutyák szeretnének beszélni, s ha akad köztük egy, aki tud, attól igazán nem lehet rossz néven venni, hogy megpróbálja, nem igaz?
- De magyarázza meg már, az ördögbe is!
- Ne izguljon, ne izguljon, jó uram! Elmondok én mindent. De meg kell ígérnie, hogy nem bántja a kutyámat…
S akkor volt egy szerencsétlen mondatom, amit az öreg szerencsére nem vett észre.
- A kutyáját megvettem, nem? - mondtam.
- Hogy semmi fájdalmat nem okoz neki - folytatta megszakítás nélkül -, és hogy ha nincs már kedve hozzá, visszaadja nekem. Még nagyobb nyomorban élünk majd, mi ketten, de legalább nem lesz szerencsétlen, nem igaz? Lesz, akivel dumálhat, mi?… Ó! Visszaadom a pénzt magának, megvan még. Nem tudtam elkölteni, nem vitt rá a lélek, meg egyébként is úgy nézett volna ki, mintha lopott pénzt költenék. Valaki, akinek száz petáknál több soha nem volt a zsebében, már évek óta… Ha éppen tudni akarja… jó uram, nem voltam én mindig csavargó, igazi iskolai tanulmányokat folytattam ifjúkoromban. Azért, mert mostanság nyomorult vagyok, nem kell azt hinni, hogy mindig is az voltam. Tudok olvasni, na, mit szól hozzá?
- Hol itt az összefüggés?
- Rögtön, mindjárt odaérek… Hogy csavargók vagy urak vagyunk, egyre megy, nem igaz? Hisz mindketten tudunk olvasni. No, szóval ebből származott minden, Találtam egyszer egy könyvet a kukában, ó, micsoda pompás kis könyv volt az! Persze hiányzott néhány lapja és fedele, és koszos volt nagyon, anélkül el se dobták volna, nem igaz? No, fölszedtem a könyvet, nézze csak, itt van, megvan még. Átolvastam elejétől a végéig, és időnként most is beleolvasok itt-ott, ha kedvem szottyan rá. Az a címe, hogy Az ember és a sorsa, és Lecomte du Noüynak hívják a szerzőjét. Nem mondom, jólelkű a szivar, de a dumája után ítélve kétségkívül jezsuita. Nekem nincs semmi kifogásom a jóisten ellen, érti, kivéve, hogy egy kicsit több szerencsét adhatott volna, no de sebaj! A jezsuitákkal viszont más a helyzet, őket állatian nem kamelom. A viselkedésük olyan az életben, amivel nem értek egyet. Megjegyzem, mindenki azt csinál, amit akar, nem igaz? Jó, jó, folytatom, rögtön befejezem… Szóval olvasom a könyvet, aztán egy kicsit alaposabban elolvasom újra, aztán még egyszer elolvasom, hogy lássam, jól értettem-e. Jó néhány lapja hiányzik ugyan, de egészében ez nem zavaró. S akkor találtam a kutyust. Kis poronty volt, kétnapos talán, és a Szajnában sodorta a víz, Még élt. Ha valaki annyi halottat látott már, mint én, az föl tudja ismerni az élőket. Kihalásztam a kis porontyot, megmelengettem, és elvittem egy cimborához, akinek egy jól megtermett szukája épp akkor kölykezett egy rakásra valót. Szopott a kutyus, mint a megszállott, öröm volt nézni, egy téli metrójegyet is megért volna az a látvány… Ott tanyáztam a havernál jó ideig, s a kölyök közben megnőtt, kigömbölyödött. Én meg olvastam a könyvem.
- De hol itt az összefüggés, te jóisten?
- Várjon, hova siet annyira? Ha azzal foglalkozna, amivel én, megtanulná, hogy türelmes legyen, jó uram. Szóval olvasgattam a könyvemet, és minél tovább olvastam, annál inkább úgy gondoltam, hogy ez bizonyára megvalósítható. Nézze csak, itt van, a harmadik rész nyolcadik fejezetében: az a tekintélyes ismeretmennyiség, amit egy gyerek az első éveiben fölhalmozhat… S aztán egy kicsit hátrább, a következő oldalon: egy háromhónapos gyerek teljesen alkalmas a tanulásra. Nem arról van szó, hogy szigorúak, hanem hogy türelmesek és makacsok legyünk, makacsabbak, mint ő… Érti már?
- Hm! Nem egészen.
- No, majd mindjárt megérti. Annyiszor elolvastam és újra és újra elolvastam ezt a könyvet, míg egy napon arra gondoltam, hogy ha egy poronty háromhónapos korában képes tanulni, akkor tisztességgel legyen mondva, egy háromhónapos kutyakölyök, aki jóval agyafúrtabb, miért ne tudna szintén tanulni, sőt még jobban is, hisz agyafúrtabb? El is kezdtem rögtön, amikor a kutyust elválasztottuk, magamhoz vettem, és vidékre utaztam, el akartam kerülni, hogy röhögjenek rajtam, ha nem sikerül. Nos, jó uram, sikerült. Türelmes voltam, makacs voltam, és lassan megtanítottam beszélni a flokit. A térdemen tartottam a fejét, magam felé fordítottam, és meséltem mindenféléről, lassan, jól kinyitva a számat, hogy lássa, hogyan is megy ez. Ó! Jóval makacsabb voltam nála! Sokszor a lábamra pisált, mégsem hagytam abba. Hogy őszinte legyek, el kell ismernem, hosszú időbe telt, amíg kimondta: papa, de végre sikerült, aztán kimondta: mama, aztán következett a többi. S ha elhiszi nekem, jó uram, ez a kutya még nincs hároméves, de már úgy beszélget, mint egy felnőtt. A csillagokról, a bolygókról, a Napról, Franciaország történelméről és a földrajzról is beszéltem neki, megtanítottam mindenre, amit tudtam. És két hónappal ezelőtt csak azért adtam el magának, mert éhezett, és amilyen művelt e percben, szégyellte, hogy a kukákban guberáljon. Hiába magyaráztam neki, hogy elvégre én is tanult ember volnék, meg minden, attól még lehetek csavargó, rám se bagózott az a rusnya dög, képes lett volna inkább éhen dögleni.
- Akkor hát?
- Akkor hát? A maga dolga, hogy megmondja, mit fog tenni. Én mindent megmagyaráztam, a miértet és a mikéntet is…
Tudóskodó hangon kijelentettem:
- Meg fogom vizsgáltatni.
- Bocsánat, mit mond, jó uram?
- Mondom: meg fogom vizsgáltatni az egyik barátommal, aki az állatlélektan nagy specialistája.
Az öreg odaugrott. Elkapta a vállam, és rám kiáltott:
- Ó! Ne tegye azt, uram, ne tegye! Ez nem cirkuszi kutya, csak egy derék kis korcs, aki nem vétett soha senkinek. Miért kellene hát nekünk bántani? Nem, jó uram, adja vissza nekem, látom jól, hogy gondot okoz magának. Én jól hozzászoktam, igaz, elvégre én tanítottam meg pofázni. Visszaveszem, és visszafizetem magának a nyomorult pénzét, megvan még. És mindenki nagyon elégedett lesz. Végtére is csak énrám számíthat szegény kis kutya, hogy megvédem…
Ebben a pillanatban sántikálva megérkezett a kutya. Elmondta, hogy kiugrott az első emeleti ablakból. S akkor nekem már nem volt mit mondanom, és eljöttem. Nem, nem kértem vissza a pénzem.
Amikor megfordultam, ott álltak még mozdulatlanul, a kutya és az öreg, és integettek.
Ez volt a történet bolondos része. Lássuk most a komoly részét… ha úgy tetszik. Valamivel később, többé-kevésbé megfeledkezve az előzőekről, találkoztam Fraysse barátommal a Művészetek hídján. Fraysse azok közé a kevés hasznot hajtó tudósok közé tartozik, akik idejük nagy részét azzal töltik, hogy fölfedezik újra a puskaport, a Hold krátereit stb. Nincs kizárva egyébként, hogy e rendszerint kellemes, szellemes emberek egyike-másika, miután gyorsított iramban bejárta az egyetemes tudománytörténet minden zegét-zugát, olykor mégiscsak feltaláljon valamit, amit még nem talált fel más.
Fraysse saját állítása szerint vele is ez történt. Az arca zárkózott volt, és még arra is alig méltatott, hogy fölismerjen, és egy darab utat velem együtt tegyen meg a Szajna-parton, holott korábban általában kereste a társaságomat.
- Vaj' mi az? Mit talált fel ön? - kérdeztem tőle jelentőségteljes hallgatás után.
- Hagyj békén, kérlek…
- De mégis, mondja, kérem, miféle furcsaság ez?…
Majdnem megharagudott.
- Ó! Te meg a XIV. Lajos korabeli idézeteid! Kérem, hagyjon magamra, és fusson elrejtőzni…
- Jó, jó, nem erősködöm. Dühös vagyok magamra, hogy erősködtem. Erősködni különben is hiábavaló. Tehát nem erősködöm tovább…
Ismertem jól, a finom idézeteket és utalásokat tudálékosnak ítéli, elkomorodik, de egy igazi, például az ostoba és mindenható ismétlésre alapozott, vaskos tréfa örömmel tölti el. Szóval felvidult, és hirtelen megállt Szent Mihály hidjának a sarkán.
- Meg tudsz őrizni egy titkot? - harsogta.
- Én bizonyára - válaszoltam -, de ők aligha…
És rámutattam azokra az emberekre, akik körbevettek bennünket, s akik közül néhányan máris kíváncsian fordították felénk az arcukat.
- Igazad van - ismerte el halkabban. - Menjünk a szállodámba, meghívlak.
- Örökség?
- Nem éppen. A hadügyminisztériumnak beterjesztett tanulmány…
Elismerően füttyentettem.
- Ejha! És… elfogadták?…
- Elfogadták. És kifizették. Nem valami sokat, nehéz idők járnak, de végül is meglehet az a jó érzésem is, hogy a hazámért dolgoztam, nem igaz?
Szórakozottan bólintottam. Megérkeztünk a szállodához, egy kis utcában volt, valahol a Szent Mihály útja és a Szent Jakab utca között. Barátom otthonosan leemelt egy üveg sancerre-i fehér bort és két poharat egy pultról, és a második emeleten levő szobájába kalauzolt.
- Csodálkozom - mondtam váratlanul, mikor kényelembe helyeztük magunkat -, hogy beszélhetsz ezekről a dolgokról,
Félbeszakított:
- Dehogy beszélhetek róluk! Ez kínos. Jobban mondva: ez is kínos, mert számomra van a dolognak ennél bosszantóbb oldala is. Bár a katonákat, úgy látszik, ez nem nagyon izgatja.
- Jó - mondtam -, akkor nem kérdezek tőled semmit.
- Ó, te egészen más vagy! S aztán előbb-utóbb úgyis kitudódik. Amilyen ostobák! Ha arra gondolok, hogy kis híján föladtak egy újsághirdetést…
Fölvontam a szemöldököm, s ő történetesen éppen rám nézett. - Igaz - mondta -, jobb volna, ha az elején kezdeném.
Pohara jó harmadát fölhajtotta, szakértően csettintett a nyelvével, egy pillanatig a sancerre-i bort magasztalta, majd nekikezdett:
- Nos, íme: tudod, vagy nem tudod, hogy két éve a glottisszal foglalkozom… - Mivel? A glott… na, folytasd!
- A glottisszal, a nyelvvel, a szájpadlással, a fogakkal, szóval a fonetikai szervekkel, melyek lehetővé teszik a hangok kibocsátását és modulálását. A fő célom az volt, hogy lehetővé tegyem a némák számára a beszédet. De a legfontosabb cél… - Tétován legyintett. - Egyszóval a mellékes dolog győzött. A némák nem fognak beszélni, legalábbis jó ideig még nem, de néhány állat beszélni fog.
- Figyelj csak! - kiáltottam. - Eszembe jut, hogy…
- Hagyd későbbre gyerekkorod dédelgetett emlékeit. Tudom, hogy az állatok is beszélnek… azaz jelekkel érintkeznek. De amikor én azt mondom, hogy beszélnek, ez azt jelenti, hogy úgy beszélnek, mint mi, a szókódok, vagyis a többség számára érthető nyelvi szimbólumok segítségével. Tehát egyes állatok beszélni fognak. Át kellett tanulmányoznom nemcsak a nyelvészetet, hanem még a frenológiát, az idegpszichiátriát és az információelméletet is. Oltári nagy munka volt, nekem elhiheted, de a végére értem. Az eredmény: egyszerre orvosi és vegyi behatás által - nem untatlak a részletekkel -, amit fokozatos gyakorlati munka követett, sikerült megtanítanom beszélni először egy kutyát…
- Ha - mondtam elképedve -, ha!
- Ne nevess, ez komoly.
- Nem kételkedem benne, és nem is nevettem.
- Jó. Csak az a baj…
- Csak az a baj - fejeztem be -, hogy elvesztetted. S hogy megtaláljátok, azért akartak föladni egy újsághirdetést a katonáid.
Erősen rám nézett néhány másodpercig.
- Majdnem így volt - mondta végül. - Eltekintve attól, hogy nem vesztettem el. Megszökött, kijelentve - fantasztikus, hogy a beszélni tudás egyszerű ténye mennyire kifejleszti a logikus észjárást -, kijelentve, hogy mint faja rangelsőjének, joga van bizonyos figyelmességre, és egyáltalán nem szándékozik továbbra is a kísérleti nyúl szerepét játszani. Ostobaság, de nagyon megszerettem. A későbbiekben természetesen más kutyákat is megtanítottam beszélni, de az egészen más volt.
- Ó! - mondtam kissé nyugtalanul. - Másokat is megtanítottál beszélni? S azok nem szöktek el?
- Ó, semmi veszély! Egy speciális… akarom mondani, egy katonai táborban vannak. - Értem.
Jó ideig hallgattam, hogy értésére adjam, nagyon is jól megértettem. Aztán: - Nos, öregem, azt hiszem, van egy kellemes meglepetésem a számodra.
- Kellemes?
- Igen, a kutyád, úgy vélem, két hónapig az enyém volt. Egy öreg csavargótól vettem… Elmeséltem az egész történetet. Szó nélkül végighallgatott. Amikor befejeztem:
- Nos, az öreg alaposan átrázott. Az a csavargó lehetett ez, aki a laboratóriumom körül ólálkodott Fontenay-ban. Az isten tudja, miféle ígéretekkel csalta el a kutyám, S a kutya, azt mondta neked, hogy Ricnek hívják?… Pedig valójában Rac a neve. Lám, máris jelentkezik nála az intelligens álcázás érzéke…
Teljesen tűzbe jött. Egy jókora dézsa hideg vizet zúdítottam a lelkesedésére:
- Igen, és így legalább nem szükséges megváltoztatnia a monogramját a fehérneműjén.
- Hülye!… Hol van hát az a fenegyerek?
Tétováztam, azon gondolkodtam, hogy nem alávalóság-e a részemről, kiszolgáltatni a szegény állatot. Elvégre ha Ric… vagy Rac… elhatározta, hogy közönséges kutyának álcázza magát…
- De mit akarsz csinálni vele? Vagy még pontosabban, a katonáid mit csinálnak majd vele? Nemigen látom, mi a haszna…
Közbekiáltva tiltakozott:
- Ugyan! Dehogy akarom én őt a katonáknak adni! Van nekik éppen elég kutyájuk, és megvan a módjuk is, hogy szaporítsák az állományt… Rac, tudod, egyrészt ritka jelenség természetesen, de mindenekelőtt mégiscsak kutya, és - nem tudom, bemutatkozott-e neked erről az oldaláról - nagyon jó adottságokkal rendelkezik a vadászathoz. És te tudod, mit jelent számomra a vadászat…
Jó ideig hallgatott, aztán fölállt.
- Gyerünk, keressük meg - mondta. - Képzeld csak el! Egy olyan kutyával vadászhatom, aki a haditervet képes megvitatni, és előkészíteni velem, mint férfi a férfival… Ezek után már nem kellett megkérdeznem tőle, milyen gyakorlati szerepet szántak a katonák ezeknek a tudós állatoknak…

Parancs János fordítása