Peter Cartur - A köd

A nagy ember felmordult, aztán lassan azt mondta:
- Ezt nem teheti, uram. Szombat este mindig a városba megyek. Ma pedig szombat van. A verandán a kis ember reszketett, miközben előrehajolt, hogy a mellékudvarba zárt vadászkutyák csaholásának zajában elkaphassa a másik szavait. Apró, eleven arca most sápadt volt és elkínzott, de a szemében mohó fény égett. Úgy tűnt, mintha valahogy kisebb lenne, mint amilyen valójában - mintha összezsugorodna. Lógott rajta a túlságosan bő ruha. Szemében fáradtság, elveszettség tükröződött.
- Mr… Mr. Brown, kérem, hallgasson rám. Ha most ez igaz, és nem valami fecsegés… kérem!
Brown lassan ingatta a fejét, óvatos gyanakvás ült a szemében.
- De hisz éppen ezt kerestem, Mr. Brown. Maga látta. Látták mások is. Meg is esküdött arra, hogy igaz.
- Úgy van - Brown köpött egyet, bólintott. - Úgy van. Mi pedig nem vagyunk afféle istenverte hazudozók.
- Tudom, Mr. Brown, én a lelki jelenségek kutatásával foglalkozom, szellemekkel meg ilyesmivel. Nekem ma este látnom kell ezt a jelenséget.
Az egészen összefonnyadt kis ember egy pillanatra lehunyta a szemét, hátát a veranda oszlopának támasztotta.
- Szombat este.
- De Mr. Brown… ez az utolsó este.
- Bárcsak most már az lenne. Én nem t'om.
- Én tudom, Mr. Brown.
A kis ember megdörzsölte azt az ujját, amelyiken a nagy aranygyűrű volt. - Én nem tudom. Még legfeljebb tíz perc. És akkor én…
Hirtelen elhallgatott, csak a szeme könyörgött.
- Nos, én nem mondom, éppen meg lehet nézni, megéri. - Maga… maga biztos abban, hogy milyen volt?
- Tudom, hogy mit láttam. Aranyos volt meg csillogó. Csak sötétben lehet látni. Teljes sötétségben. Nem mozdul, én mondom. Csak ott van, és csak úgy szórja a sugarakat.
- Ez az, Mr. Brown. Látnom kell!
- Erről tegyen le szépen, uram. Én megyek a városba. Brown a kis ember szemét figyelte, látta benne a fájdalmat.
- Persze, ha ez megér magának valamit, mondjuk, ha lenne valami, hogy én itthon maradjak szombat este.
- Csak egy pillanatról van szó, egy percről. - Nekem el költ menni.
- Ez mindent megér nekem, Mr. Brown. Mindent!
- Mennyit?
- Nekem… nekem nincs pénzem.
- Uhh!
- Autóstoppal voltam kénytelen hétszáz mérföldet megtenni, hogy ideérjek. Brown megrázta a fejét.
- Szép gyűrűje van… Na, akkor én indulnék is.
A kis ember hirtelen mintha el akarta volna dugni a kezét. Aztán újra felemelte. Az ő tekintete is az ujján levő, különös szépséggel megmunkált gyűrűre tévedt.
- Ezt… ezt nem adhatom magának.
Brown megvonta hatalmas vállát, hátralépett, és megfogta az ajtó kilincsét.
- Most pedig be költ zárni, és ki költ engedni a kutyákat… Csak ne lődörögjön itt az udvar körül, amikor kiengedem a kutyákat.
- Ne, várjon, megkaphatja a gyűrűt. Brown becsukta a szemét.
- Nem is tudom… - Megkaphatja.
A nagy ember kinyitotta a rácsos ajtót, megfogta a gyűrűt. Hátralépett, hogy a kis ember keresztülmehessen az előszobán. Egy gyufával meggyújtotta az asztalon levő lámpát. Vastag ujjai közt lassan forgatta, egyre forgatta a gyűrűt. Sanda pillantás volt a szemében. Értékes, bár nem arany. Túl nehéz ahhoz, hogy arany lehessen, vagy bármi más fém. Túlságosan nagy a kis ember ujjára. Brown felhúzta a kisujjára, érezte, amint belevág a húsába.
A kis ember idegesen lépkedve odaért a hálószoba ajtajához. Brown gorombán lökött egyet rajta.
- Menjen már! Fizetett, itt pedig nincs semmi, amitől rémüldöznie költene. De a kis ember félreállt, előreengedte Brownt.
A hálószoba közepén egy arany folt csillogott a levegőben. Mintegy két és fél méter magasságban és másfél méter szélességben.
Brown durván felnevetett.
- Na, ugye nem valami kísértet, uram? Tudtam, hogy nem az. Pedig maga egy kísértetért fizetett, ha nem tévedek. Persze, én nem mondtam, hogy kísértetet láttam.
A kis ember arcvonásai megkeményedtek. Kutatva, szomorúan nézett Brownra. Aztán vállat vont.
- Nem tudom elhinni, hogy maga átment ezen, Brown.
- Elhiheti. - A nagy ember nevetett. - Megtettem ám. Figyelje csak!
- Várjon. Én is megyek. Várjon! - A kis ember lépett egyet, aztán mintha még mindig bizonytalan lenne, megfogta Brown karját.
- Most jó.
Együtt léptek előre, az arany ködbe.
Most azonban az egész valahogy másmilyen volt a nagy ember számára. Amint beléptek a ködbe, valami csípős bizsergést érzett a bőrén. Előzőleg semmi egyebet nem érzett, csupán a levegő simogatását. Már lépett volna vissza, amikor a kis ember meglepő erővel megállította. Brown kénytelen volt továbblépni.
A fájdalom szinte már elviselhetetlen volt. Úgy érezte, mintha most forró villámok szakadnának ki a gyűrűt viselő ujjából. Brown sietett, megpróbált visszajutni a jól ismert hálószobába.
Kiléptek a ködből.
A jól ismert hálószoba eltűnt. Eltűnt a ház is, és vele együtt az éjszaka.
Világos volt. Vidéki táj vette őket körül, kék volt a fű mindenfelé, amilyet még Brown sohasem látott, a fák karcsúak voltak, ágak nem nőttek a fákon, s tűszerű hegyük mintha át akarná szúrni a narancsszínű eget. Az eget, amelyen Brown három gigantikus napot látott.
A nagy ember kiszabadította magát, perdült egyet arccal a köd felé. A kis ember megrázta a fejét.
- Sikerült, Brown. A köd eltűnt.
A kis ember megváltozott. Úgy tűnt, mintha nőne, kezdte kitölteni a ruháit.
- Sajnálom, Brown. Csak a gyűrű segítségével juthattam át - vagy valakivel, akinek az ujján ott van a gyűrű… Magára volt szükségem.
- Ez őrültség! Hova… - A nagy ember elhallgatott, ismét fölnézett a napokra. Végigsimított a homlokán.
- Haza. Az én otthonomba… Keressen egy másik ködöt, míg a gyűrű magánál van. Akkor aztán menjen haza… a maga hazájába.
- Mit, ködöt?
- Majd hall ezt-azt. Üres fecsegéseket. Itt is vannak kísértethistóriák. Nyomozzon. Szegődjön a nyomába ezeknek a mendemondáknak.
- De…
- Járjon szerencsével, Brown.
A kis ember hirtelen sarkon fordult, elindult a különös kék mezőn keresztül. Egyszer csak visszanézett, látta, hagy Brown reménytelenül bámul utána. Egy pillanatig habozni látszott, aztán sietve továbbindult. Egy perc múlva már a tű alakú fák között járt, aztán eltűnt Brown szeme elől.

Fazekas László fordítása