Pap Viola - Egy randevú tükrében

     Elállt a szél. A fojtogató, forró levegő akadály nélkül nyomult a szobába. Adam felkelt, és becsukta a zsalugátert. A félhomályban kitapogatta a ventilátor kapcsolóját, elindította, majd visszafeküdt az ágyra. Derekára törülközőt tekert, nehogy a ventilátor forgatta levegő kárt tegyen a veséjében. 
     Nagyon remélte, hogy elalszik a ventilátor bugásától. De az álom könyörtelenül elkerülte a szemét. Akárcsak az éjjel. 
     Kár, sóhajtott Adam. Az esti randevún, ha úgy dönt, hogy elmegy, úgy fog kinézni, mint a mosogatórongy. 
     Cigarettára gyújtott, és lehajtotta maradék, meglangyosodott sörét. Lusta volt felkelni, hogy a szoba túlsó sarkából, a minibárból újabb, jéghideg sört vegyen elő. Micsoda ócska szálloda ez, állapította meg morogva, ki a franc fog azért fáradozni, hogy drága pénzért kiigya a minibárt? 
     Egy ideig megpróbálta kivenni a félhomályban, sikerülnek-e füstkarikái. De csak Eve-et látta, még csukott szemmel is - Eve-et, az igazi nőt. 
     Élvezte, hogy a kellemes borzongás, amit Eve puszta gondolata keltett benne, állandósult. Valójában attól a pillanattól kezdve, amikor először megpillantotta, egyfolytában kellemesen borzong. 
     Elnyomta a csikket, és újabb cigarettára gyújtott. A szobában, jóllehet a ventilátor forgatta a levegőt, kezdett sűrűsödni a füst. Mindez csöppet sem zavarta. Nem is vette észre. Minden gondolata Eve köré fonódott, akivel estére megbeszélte a randevút. 
     - Elmenjek a randevúra? - csúszott ki váratlanul a kérdés Adam füstkarikára formálódott ajkán. 
     Döbbenten felkapta a fejét. Mintha nem a saját hangját hallotta volna. A füst a torkán ragadt, vad erővel kaparni kezdte, és a hosszas köhögcsélés sem javított sokat a helyzeten. 
     Kelletlenül felkelt, a köhögéstől rázkódva a minibárhoz botladozott, s a kis hűtőszekrény lámpájának fényénél kivette az összes sört- három dobozzal. Két köhögési roham között jó nagyokat kortyolt, s amint számított rá, a köhögés egyszer csak elmaradt. 
     Amikor visszaheveredett az ágyra, már biztos volt benne, hogy elmegy a randevúra, oly rettenetesen kívánta Eve-et. Csak azt nem tudta biztosan, miként dönt addig az ügyben, amiért idejött. 
     - Hát hogy dönthetnél?! - korholta a belső hang. - Úgy fogsz dönteni, hogy feleségül veszed Eleonórát, csak éppen előtte még magadévá teszed Eve-et szögezte le szárazon a belső hang. - Mint ahogy az nyári kalandok során történni szokott… 
     Adamen hirtelen az elégedettség érzése suhant végig: már-már azt hitte, tévedett, amikor úgy vélte, ezen a csöndes, hegyvidéki kis nyaralóhelyen józanul meg tudja fontolni Eleonórával kötendő házasságát. De most végre meghozta döntését… 
     Mélyen beleszívott cigarettájába, s miközben lassan kifújta a füstöt, Eve arca egészen élesen kirajzolódott lelki szeme előtt. 
     - Miféle döntésről van itt szó?! - morogta Adam értetlenül az orra alatt. Lágy mosolyra húzott ajkát zavartan résnyire nyitotta. Eve arca olyan közel került hozzá, hogy ösztönösen meg akarta csókolni. 
     - Te csak maradj meg Eleonórádnál! - figyelmeztette keményen a szigorú belső hang. - Különben soha az életben nem lesz saját házad, saját gyárad, és a gyerekeid sem fognak jó iskolákba járni! 
     Eve arca teljesen élethűen jelent meg Adam, előtt - más talán azt mondaná rá, hogy szögletes, széles pofacsontjával szinte férfias, az a néhány szál szögegyenes vörös haj, ami a többi néhány szálból belelóg, sem különösen emeli szépségét; igen, más talán ezt mondaná, mert más nem veszi észre azokat a meggyvörös, buja ajkakat, amelyek csak arra várnak, hogy az övé rájuk tapadjon, mint egy pióca… 
     És látni vélte, mint duzzadt meg csókjaitól Eve buja ajka… 
     - Csak foglalkozz a te Eleonóráddal! - csattant fel intőn a belső hang. - Különben sose viszed egyről a kettőre, és világ életedben kifőzdékben fogsz étkezni! 
     Eve-nek immáron a nyaka is élesen látszott, éspedig olyan élesen, hogy Adam már-már azt hitte, nincs egyedül az ágyban, mert az a nyak… Más talán azt mondaná, olyan izmos, akár egy lóé; igen, más talán ezt mondaná, mert más nem veszi észre, hogy azok az inak csak arra várnak, hogy beléjük harapjon… 
     És látni vélte fogai nyomát Eve nyakán… 
     A belső hang felháborodottan mennydörgött: 
     - Te csak törődj Eleonóráddal! Különben sose válik belőled tisztes polgár, és amint kiöregedsz a kézilabdacsapatból, mehetsz a menhelyre! 
     Adam homloka egy pillanatra ráncba futott, de előtűnt Eve válla, mire a ráncok kisimultak. - Eve válla, amire más talán azt mondaná, oly széles és izmos, akár egy díjbirkózóé; igen, más talán ezt mondaná, mert nem látja meg benne azt az ingerlő hústömeget, ami csak arra vár, hogy ujjait belevájja… 
     És látni vélte a zöldeslila foltokat Eve vállán, melyeket ujjai szorítása hagyott hátra… 
     - Te csak tartsál ki te Eleonórád mellett! - intette fenyegetően a belső hang. - Különben sosem engedhetsz meg magadnak egy jobbfajta cigarettát, sem valami elegánsabb holmit, sem egy új autót, sem egy tisztességes rongyot, egy nagy semmi maradsz, egy nagy semmi maradsz! 
     Adam belátóan bólintott, tényleg ócska a cigerattája, de előtűnt Eve melle, mire nyomban megfeledkezett a dohány szájában ízlelt bűzéről. - Eve melle, amire más talán azt mondaná, hogy a túlméretezett tejcsarnok érdemtelenül diplomatikus megjelölés; igen, más talán ezt mondaná, mert nem látja meg benne a… 
     A cigaretta Adam ujjara égett. Adam abban a pillanatban kiejtette kezéből a csikket, majd felkapta a lepedőről, s belepottyantottá a hamutálba. Bosszúsan ismét rágyújtott, hasra fordult, felkönyökölt, és gondolatban visszatért Eve-hez. 
     Eve mezítelen alakja immáron teljes egészében élethűen állt előtte. 
     "Kinek mi baja van a mellével? " - próbálta Adam visszaidézni iménti eszmefuttatását. Kit érdekel az? Eve dereka… így, hogy megmarkolja… Hát van mit fogni rajta…" 
     "Micsoda? Mi ez az egész?" - Keze mintha valóban Eve csípőjén siklana lefelé, lejjebb és lejjebb… 
     "A hőség teszi ezt?" - firtatta Adam értetlenül. Dehogy a hőség, hiszen akkor keze nem… 
     Este, a randevú idején viszont már nem lesz ilyen hőség… Csak itt lenne már az a randevú, csak már itt lenne! Mindjárt megőrül a várakozásban! 
      
     Elállt a szél. A fojtogató, forró levegő akadály nélkül nyomult a szobába. Eve felkelt, és becsukta a zsalugátert. A félhomályban kitapogatta a ventilátor kapcsolóját, elindította, majd visszafeküdt az ágyra. Derekára törülközőt tekert, nehogy a ventilátor forgatta levegő kárt tegyen a veséjében. 
     Nagyon remélte, hogy elalszik a ventilátor bugásától. De az álom könyörtelenül elkerülte a szemét. Akárcsak az éjjel. 
     Kár, sóhajtott Eve. - Az esti randevún, ha úgy dönt, hogy elmegy, úgy fog kinézni, mint a mosogatórongy. 
     Cigarettára gyújtott, és lehajtotta a maradék, meglangyosodott limonádét. Lusta volt felkelni, hogy a szoba túlsó sarkából, a minibárból jéghideg üdítőt vegyen elő. Micsoda ócska szálloda ez, állapította meg morogva, ki a franc fog azért fáradozni, hogy drága pénzért kiigya a minibárt? Egy ideig megpróbálta kivenni a félhomályban, sikerülnek-e füstkarikái. De csak Adam-et látta, még csukott szemmel is. - Adam-et, az igazi férfit. 
     Élvezte, hogy a kellemes borzongás, amit Adam puszta gondolata keltett benne, állandósult. Valójában attól a pillanattól kezdve, amikor először megpillantotta, egyfolytában kellemesen borzong. 
     Elnyomta a csikket, és újabb cigarettára gyújtott. A szobában, jóllehet a ventilátor forgatta a levegőt, kezdett sűrűsödni a füst. Mindez csöppet sem zavarta. Nem is vette észre. Minden gondolata Adam köré fonódott, akivel estére megbeszélte a randevút. 
     - Elmenjek a randevúra? - csúszott ki váratlanul a kérdés Eve füstkarikára formálódott ajkán. 
     Eve döbbenten felkapta a fejét. Mintha nem a saját hangját hallotta volna. A füst a torkán ragadt, vad erővel kaparni kezdte, és a hosszas köhögcsélés sem javított sokat a helyzeten. 
     Kelletlenül felkelt, a köhögéstől rázkódva a minibárhoz botladozott, s a kis hűtőszekrény lámpájának fényénél kivette az összes limonádét-három dobozzal. Két köhögési roham között jó nagyokat kortyolt, s amint számított rá, a köhögés egyszer csak elmaradt. 
     Amikor visszaheveredett az ágyra, már biztos volt benne, hogy elmegy a randevúra, oly rettenetesen kívánta Adam-et. Csak azt nem tudta biztosan, miként dönt addig az ügyben, amiért idejött. 
     - Hát hogy dönthetné!? - korholta a belső hang. - Úgy fogsz dönteni, hogy feleségül mégy Gusztávhoz, csak éppen előtte még lefekszel Adam-mel szögezte le szárazon a belső hang. - Mint ahogy az nyári kalandok során történni szokott… 
     Eve-en hirtelen az elégedettség érzése suhan végig: már-már azt hitte, tévedett, amikor úgy vélte, ezen a csöndes, hegyvidéki kis nyaralóhelyen józanul meg tudja fontolni Gusztávval kötendő házasságát. De most végre meghozta döntését… 
     Mélyen beleszívott cigarettájába, s miközben lassan kifújta a füstöt, Adam arca egészen élesen kirajzolódott lelki szeme előtt. 
     - Miféle döntésről van itt szó?! - morogta Eve értetlenül az orra alatt. Lágy mosolyra húzott ajkát zavartan résnyire nyitotta: Adam arca olyan közel került hozzá, hogy ösztönösen meg akarta csókolni. 
     - Te csak maradj meg Gusztávodnál! - figyelmeztette keményen a szigorú belső hang. - Különben soha az életben nem vakarod ki magad a nihilből, sosem lesz saját otthonod, és a gyerekeidnek sosem lesz apjuk! 
     Adam arca telesen élethűen jelent meg Eve előtt - más talán azt mondaná rá, hogy feltűnően kerek, dülledt szeme akár a békáé, magas, tar homloka sem különösen emeli szépségét; igen, más talán ezt mondaná, mert más nem veszi észre, hogy azok a vékony, verteién ajkak csak arra várnak, hogy az övé rájuk tapadjon, mint egy pióca… 
     És látni vélte, mily vörösbe fordult csókjaitól Adam verteién ajka… 
     - Te csak foglalkozz a te Gusztávoddal! - csattant fel intőn a belső hang. - Különben sose fogod előbbre vinni, és világ életedben gépíró maradsz! 
     Adam-nek immáron a nyaka is élesen látszott, éspedig olyan élesen, hogy Eve már-már azt hitte, nincs egyedül az ágyban, mert az a nyak… Más talán azt mondaná rá, olyan vékony, akár egy csirkéé; igen, más talán ezt mondaná, mert más nem veszi észre, hogy az a vékony oszlopocska csak arra vár, hogy beleharapjon… 
     És látni vélte fogai nyomát Adam nyakán… 
     A belső hang felháborodottan mennydörgött: 
     - Te csak törődj a te Gusztávoddal! Különben sose fogsz elköltözni arról a proli környékről, és pihenőnapjaidat továbbra is kötelekre kiaggatott száradó ruhák közt töltheted! 
     Eve homloka egy pillanatra ráncba futott, de előtűnt Adam válla, mire a ráncok kisimultak. - Adam válla, amire más talán azt mondaná, oly keskeny, akár egy nőé; igen, más talán ezt mondaná, mert nem látja meg benne azt a gyengédséget ébresztő kisugárzást, ami csak arra vár, hogy simogassa, simogassa, esetleg egyszer-egyszer belecsípjen… 
     És látni vélte a zöldeslila foltokat Adam vállán, amelyek csípéseitől maradtak hátra… 
     - Te csak tartsál ki a te Gusztávod mellett! - intette fenyegetően a belső hang. - Különben továbbra is kelhetsz hajnalban, hogy a busszal időben beérj az irodába, és sose lesz elég pénzed, hogy egyszer is jól lakhass! 
     Eve belátóan bólintott, tényleg nem jó így, hogy állandóan korog a hasa, de előtűnt Adam mellkasa, amire más talán azt mondaná, meg sem látszik rajta, hogy sportol az illető; igen, más talán ezt mondaná, mert nem látja meg benne a… 
     A cigaretta Eve ujjara égett. Eve abban a pillanatban kiejtette kezéből a csikket, majd felkapta a lepedőről, s belepottyantottá a hamutálba. Bosszúsan ismét rágyújtott, hasra fordult, felkönyökölt, és gondolatban visszatért Adam-hez. 
     Adam mezítelen alakja immáron teljes egészében élethűen állt előtte. 
     Kinek mi baja van a horpadt mellkasával? - próbálta Eve visszaidézni eszmefuttatását. Kit érdekel az? Adam combja… így, hogy megmarkolja… Hát azért akad itt egy kis izom! 
     Micsoda? Mi ez az egész? Keze mintha valóban Adam combján siklana felfelé, feljebb és feljebb… 
     A hőség teszi ezt? - firtatta Eve értetlenül. Dehogy a hőség, hiszen akkor keze nem… 
     Este, a randevú idején viszont már nem lesz ilyen hőség… Csak itt lenne már az a randevú, csak már itt lenne! Mindjárt megőrül a várakozásban! 
      
     A zsalugáter vékony rései közt egyre kevesebb, egyre tompább fény szökött be a szobába. Adam eltompult, kába fejje! ébredt szendergéséből. Lement a nap, vége a sziesztának, állapította meg magában. Felkelt, és kinyitotta a zsalugátert. A sűrű füstfelhő egyszeriben kitódult a szabadba. 
     Adam az ablakhoz vitte a telefont. Mielőtt tárcsázott volna, még egyszer átgondolta döntését: nem veszi feleségül Eleonórát, hanem komoly kapcsolatba kezd Eve-vel. Bármilyen kockázatos is, de megteszi. 
     Érzi, tudja, hogy őket egymásnak teremtette az Isten. Majd együtt viszik valamire. 
     Benyomkodta Eve szobaszámát. 
     - Halló! - szólalt meg Eve a vonalban. 
     - Jó estét! Itt Adam. Gondoltam, emlékeztetlek rá, hogy randevút beszéltünk meg kilencre a medence mellett. 
     - Ott leszek - nyávogta Eve. 
     Aztán megszakadt a vonal. Adam a félhomályban a zuhanyzóba botorkált. Ezen a legesleges-legfontosabb randevún megmutatja, micsoda klassz férfi. 
     Eve az ablakfélfának dőlt. A szendergésben eltompult, kába fejével a semmibe meredt, önfeledten mosolygott. Döntése, hogy nem megy feleségül Gusztávhoz, hanem komoly kapcsolatba kezd Adam-mel, visszavonhatatlanná érett benne. Hiszen megerősítette Adam-nek, hogy elmegy a randevúra. A legesleges-legfontosabb randevúra. 
      
     Adam kissé szűknek találta a zuhanyzófülkét, de tudta, semmi nem akadályozhatja meg az alapos, roppant alapos tisztálkodásban. Hiszen a randevún (jaj, csak itt lenne már) Eve semminemű kivetnivalót nem találhat rajta! 
     Ezúttal nem zavarta a széles sugárban, hosszasan rázúduló forró víz. Kétszer is lecsutakolta magát, kétszer is hagyta, hogy a szappan illata néhány percen át bőrébe ivódjon. (Még jó, hogy időben nekikezdett a készülődésnek, különben elkésne a randevúról - jaj, csak itt lenne már!) Aztán jött a tusfürdő - ilyen adagban csak beleivódik már bőrébe az illat! Ha mégsem, majd az arcvíz megteszi a magáét! A hajsampont is hosszú ideig a fején hagyta - ha nem fog tőle megfelelően illatozni a haja, a hajolaj bizonyára hatásos lesz. (Ennyi felhajtást megér a randevú - jaj, csak itt lenne már!) 
     Az idő múlásával Adam szíve egyre szaporábban vert. Jaj, csak ki ne hagyjon valamit; manikűr, pedikűr, dezodor, arcvíz, parfüm… Azt most nem, az már túlzás lenne, hiszen ő egy egyszerű… Egyszerűen egy klassz férfi! 
     A kilenc óra vészesen közeledett - az óra számlapján pirosan villogtak a számok. Adam nem is gondolt rá, hogy villanyt gyújtson, jóllehet tudta, úgy kényelmesebben készülődhetne… (Ugyan! Azzal is csak időt veszítene, pedig a randevú ideje már itt van… Már-már itt van!) 
     Remegő kézzel benyúlt a szekrénybe - két öltönye közül melyiket vegye fel? Olyan mindegy! - határozott egyetlen pillanat alatt; ezen a randevún úgysem a ruha a fontos, úgysem a külső, ha egyszer az Isten is egymásnak teremtette őket… 
     Parányi alsónadrágját műgonddal megigazította, jaj, csak itt lenne már az a randevú, felkapta nagy virágos, trópusi színekben játszó ingét, majd beleugrott az öltönybe, s miközben olajos haján elégedetten végigsimította kezét, a villanykapcsolóhoz botorkált-na, most lehet villanyt gyújtani, még van egy perce, hogy egy pillantást vessen a tükörbe… 
      
     Eve boldogan felsóhajtott. 
     - Ím, eljött a randevú! Istenem, mennyire vártam már! - Lelkendezve a tükör elé pattant, hogy egy pillantást vessen magára, mielőtt az igazi férfi karjaiba veti magát. 
     Az első pillanatban szégyenlősen lehajtotta fejét - na, ja, mérhetetlen örömében, hogy eljött a randevú, nem lát a szemétől… 
     Közel hajolt a tükörhöz. Szeme zöld írisze körül vékonyabb, vastagabb hajszálerek piroslottak. Szeme alatt kékeslila karikák húzódtak, a teljes kimerülés nyomai - de hát jót sziesztázott, nem? 
     Feldagadt ajkán frissen beforrt seb és egy lila hólyag éktelenkedett, mintha pióca tanyázott volna rajta. Nyakán szabálytalan karikák vonták magukra figyelmét, mintha valami összeharapdálta volna. 
     Nem hazudik ez a tükör? 
     Maga sem értette, miért, lerántotta magáról pöttyös ruháját. Vállát zöldeslila foltok borították, mint akit jól megszorongattak. Melle pedig… 
     Megfordult vele a világ. Nem hazudik ez a tükör? Tekintete derekára meredt, aztán csípőjére, majd ahogy siklani kezdett lefelé… 
     - A francba! - vicsorogta. - Pedig milyen jót sziesztáztam! 
     Dühében a legszívesebben nekiesett volna a falnak az öklével. De csak arra telt tőle, hogy lerogyjon az ágy szélére. Az emlékkép, miszerint eltompult, kába fejjel ébredt a sziesztából, végképp kimángorolta. 
     Utolsó csepp erejével még megrázkódott: mintha valaki torka szakadtából azt ordította volna: a francba! 
     Nem volt ereje körbekémlelni. Csak hagyta, hogy a hangok kússzanak a fülébe… Mintha valaki dühtől elvakultan a falat verné minden erejével… És közben vicsorgat valamit az orra alatt. Csak vicsorgat és vicsorgat. 
     - Majd abbahagyja - szólalt meg az ismerős belső hang. 

- Galaktika 164 -