Pap Viola - A nagy per

     Taylor verítékezve és fáradtan ébredt, mint ahogy minden reggel, emlékezetes éjszakája óta. Az a bizonyos éjszaka még mindig ködösen úszik emlékeiben. Nyilván hibádzik valami az idegrendszerében. Ha jobban menne a sorsa, ha végre valami szenzáció a horgára akadna, amivel fellendítheti lapját, rendeződne ez az idegrendszeri zavar, és visszatérne emlékezete. 
     Már az is valami, hogy, ugyan csak egy év után, valami kitisztult emlékeiben: lement az utcai telefonfülkébe, és telefonált valakinek. De hogy kinek, és mit, az még rejtély. Ha kiderül, az is kitudódik, miért ment le az utcára telefonálni, amikor otthonában karnyújtásnyira állt tőle a telefonkészülék. Merthogy lent volt, az biztos, hiszen másnap reggel a telefonfülkében találta meg pizsamája mindhárom leszakadt gombját. 
     Beletörölte csatakos arcát az ágy végéhez készített törülközőbe, és felsóhajtott. Bárcsak visszaemlékezne, kinek telefonált, mit és miért? És miért éppen az utcáról? 
      
     Mr. McSin idegesen vezette ócska batárját az Elegáns negyed fényűző irodaépülete elé. Felesége félreérthetetlenül azt mondta neki a telefonban, hogy most végzett az ügyvédnél, és menjen érte. Csak nem ebben az irodaépületben székel az ügyvéd? 
     A férfin végigfutott a hideg: ekkora őrültségre nem vetemedhetett az asszony. Gondterhelt arcára kiült a rémület, amint megpillantotta feleségét, aki egyszerű, csöppet sem városba illő, kiskockás pamutruhájában lefelé baktatott a pazar márványlépcsőn. Amikor pedig az asszony nehézkesen felkapaszkodott a barkasz ülésére, és fáradtan, megtörtén bár, de elmosolyogta magát, tudta, mégis őrültségre vetemedett hitvese. 
     - Csaknem itt voltál ügyvédnél? - hebegte McSin, arcán halálos döbbenettel. Liza McSin, a feleség, behunyta ráncos szemét, és félszegen bólintott. 
     - De igen. 
     - Nem hiszek a fülemnek. Elment az eszed? Meghibbantál? Tudatában vagy annak, mit csinálták? Azt hazudtad neki, meg bírjuk fizetni? Mit kér egy ilyen ügyvéd? 
     - Az ügyvéd egyelőre két napot kér, hogy eldönthesse, vállalhatja-e a többi ügye mellé a mienket is. 
     - Jó kifogás. Azt hiszed, nem rí le rólad, hogy üres a zsebed? Csak hát van modora a fickónak. 
     - Fred, kérlek! 
     - Mire? Ha beledöglök, sem tudok annyi pénzt előteremteni, hogy egy ilyen ügyvédet kifizethessünk. Márpedig ők nem adják a tudásukat hitelbe. És még ki is röhögik a magunkfajtát egymás közt. Hiába minden fáradozás. Inkább meg kellene barátkoznunk a gondolattal, hogy a fiunk gyilkos, és ezért bűnhődni fog. Elcseszte az életét. Mindörökre. 
     Az asszony felvisított. 
     - Fred! Könyörgök! - Izzadt tenyerét beletörölte kopott ruhájába, majd arcát tenyerébe temetve zokogni kezdett. 
     McSin dühödt tekintete másodízben találkozott az utcai rendőrjárőrével. A felfegyverzett, fiatal férfi a barkasz koszos ablakán keresztül leplezetlen kíváncsisággal fürkészte őket. De hiszen ő nem is jött volna ide, ha a feleségének nem megy el az esze. Beletaposott a gázba, s a barkasz csikorgó kerekekkel elhúzott a márvány járdaszegélytől. 
     Amint távolodtak az Elegáns negyedből, az asszony visszanyerte nyugalmát, és felhagyott a sírással. 
     - Nekem mégis az az érzésem, hogy van esélyünk - mondta Liza McSin. Hangjában nyoma sem maradt az iménti bizonytalanságnak. Hiába, az Elegáns negyed ismeretlen világa azért mégis feszélyezte. 
     - Mire van esélyünk? - kérdezte a férj gúnyosan, amint elérték a Szegény negyed határát. Nem gondolta volna, hogy pusztán az övéhez hasonló, kopott, kiszolgált autók látványa visszahozza nyugalmát. - Arra, hogy valami csoda történik, és az esküdtszék ártatlannak fogja találni gyilkos fiunkat? - A gyilkos szó kimondására megremegett, s kifutott kezéből az erő. Biztos, ami biztos, leállt az út szélén. - Tán biztatott az ügyvéd? Mi a neve? Mi a neve a disznónak, aki el akarja veled hitetni, van reményünk? 
     - Kérlek, ne beszélj róla így! Semmivel sem biztatott, semmit sem ígért. Kért két napot, hogy átgondolja a dolgot, és kész. 
     - Halljam a nevét! - rivallt McSin a feleségére. 
     - Dr. Ree. 
     McSin kemény, barátságtalan arca elsápadt. 
     - Pont ő? Az a szemét? Az a nagyképű, fellengzős sikerhajhász? Még a milliomosok pénztárcáját is kiüríti, hát még a mienket! 
     - Tudod, Fred, ha neki az én pénztárcám kell, hát csak ürítse ki. Amit abban talál, mind az övé, csak mentse meg a fiunkat. 
     - Éppen dr. Ree, minden idők ügyvédje! Hiába nyert meg minden pert, akkora hatalma azért neki sincs, hogy tárgyi bizonyítékok, szemtanúk ellenére felmentesse a fiunkat… és még volt pofája a szemétnek ezzel etetni téged! 
     - Mondom, hogy semmit sem ígért! - emelte fel a hangját az asszony. - Kért két napot. 
     - És magában jót röhögött rajtad, örülhetsz, hogy nem dobott ki az irodájából. 
     Az asszony szégyenlősen lesütötte a szemét. Úgy határozott, nem meséli el férjének különös álmát, aminek következtében végül rászánta magát a hajmeresztő lépésre, hogy ő, a szemtanúk vallomásával és egy halom tárgyi bizonyítékkal terhelt gyilkos szegény, elesett anyja felkeresi dr. Ree-t. 
      
     - Nem hiszek a fülemnek! Elment az eszed? Meghibbantál? - Dr. Harold hisztériásán vékony hangon támadta cégtársát, dr. Ree-t. - Fáradságos munkával, hosszú küszködéssel, átdolgozott éjszakák százaival végre elértük, hogy mi ketten vagyunk az Amerikai Kontinens legjobban fizetett ügyvédjei, erre te most elvállalod ezt a két lehetetlen ügyet! - Fintorogva forgatta kisujján a gyémántköves pecsétgyűrűt. Levette, zsebre vágta, mint aki tartozik a gyűrűjének annyival, hogy elrejtse az olyan hibbant alakok elől, mint cégtársa. 
     - Mondtam, hogy egyelőre egyik ügyet sem vállaltam el, úgyhogy ne cirkuszolj nekem! Kértem két nap gondolkodási időt, mert valami különöset gyanítok ebben a két ügyben, s annak utána akarok nézni. Ennyi az egész. 
     - Tudod te, mekkora ügyet csinál ebből a sajtó, ha kiszivárog, hogy te fogod védeni Lamm Burtist, a világhírű színészből lett gyilkost? 
     - Hát fogd be a szád, és akkor nem fog kiszivárogni. 
     Dr. Harold gúnyos pillantással végigmérte a mahagóniasztal mögött ülő cégtársát. 
     - Annyit mondok neked, Sig, ha elvállalod ezt a két ügyet, a sajtóban teljes mértékben elhatárolom magam a tevékenységedtől. 
     - Megteheted, Dave, de abban a szent pillanatban szétverem a képed. 
     Dr. Harold egy pillanatig komoly arccal ült, majd felnevetett. Vékony dongájú, nyurga barátjáról el nem tudta képzelni, hogy valakinek is árthat, de abban biztos volt, az ő képét tényleg szétverné. Valahogyan csak megoldaná, annyi szent. 
     - Ne röhögjél, jó? - Dr. Ree megkerülte az asztalt. Cégtársa elé állt, és mélyen belenézett annak vigyorgó, szürke szemébe. - Tudod, minek akarok utánanézni? A Szent Anna Kórháznak. 
     - Micsoda? - Dr. Harold elkomolyodott. Levette zakóját, hanyagul a másik hatalmas fotel karfájára dobta. - Ez már érdekel. Mi a szerepe az ügyben a Szent Anna Kórháznak? Még Burtisszel kapcsolatban tudom hozni, hiszen az ő fajtája mind oda megy, ha baja van. De az a nincstelen kölyök hogy kerül a képbe? 
     Dr. Ree kivette arany madzsettagombjait, s könyökéig feltűrte vakítóan fehér ingujját. 
     - Burtis és ez a nincstelen kölyök nagyjából egy időben több hónapot töltött abban a kórházban. Burtisnek a fekélyét kezelték, a nincstelen kölyköt sérüléseivel, ugyanis a Szent Anna Kórház mentője elütötte. Térítésmentesen visszaadták tökéletes egészségét. Az anyja szerint valóban tökéletes egészségben távozott a srác, így hát semmiféle kártérítésre nem tartottak igényt. Mindazonáltal egyetlen nap különbséggel mind Burtis, mind a srác gyilkosságot követnek el. 
     Rövid csend után dr. Harold bólogatni kezdett. 
     - Nos, ez valóban elgondolkodtató. Megmozgatja az ember fantáziáját… - összekulcsolta ujjait, s térdére könyökölve megtámasztotta állat. - Gondolod, hogy a két gyilkosság összefügg? Egy híres politikus az Elegáns negyedből, akit vagy Burtis tett el láb alól, vagy nem, meg egy majdnem hogy nincstelen, városi szociális alkalmazott, akit a srác vagy húsz szemtanú előtt késsel agyonszabdal? A késen csak a srác ujjlenyomatai vannak, a ruháján az áldozat vére… Szerinted összefügg ez a két gyilkosság? 
     - Valami közösnek kell lenni bennük. Talán a felbujtó ugyanaz a személy. Mindenesetre egy kapcsot, a Szent Anna Kórházat már megtaláltam. 
     - És most nyomozni akarsz? 
     - Pontosan. Mégpedig a te segítségeddel. És természetesen bevonom az ügybe Taylort is. 
     - Én nem vagyok lótifuti. Ha valami jogi bizonytalanságban szenvedsz, akkor fordulj hozzám bizalommal. De csak azért, mert a Szent Anna Kórház kapocsnak tűnik két gyilkosság közt, nem szándékozom kockára tenni a hírnevem. 
     - Hírnév? Ugyan! Ha soha többet nem dolgoznánk, akkor is mindig jólétben élhetünk itt. Mit féltesz? 
     - Jaj, Sig, olyan lehetetlen tudsz lenni! Mi történt veled? Meghibbantál? Felőlem ott nyomozol, ahol akarsz, de engem hagyj ki belőle. És nagyon megkérlek, ne vállald el ezt a két ügyet! A pálya csúcsán vagyunk. Innen már nincs följebb. Akkorát zuhanhatunk, amit nem lehet kiheverni. 
     - Úgy beszélt, mint egy szarházi kis zugügyvéd, aki először kapott olyan ügyet, amiért fizetnek is neki. Dave, nem ismerek rád. 
     Dr. Harold semmitmondóan emelte szürke szemét barátjára. Zakójáért nyúlt, s feltápászkodott. 
     - Komolyan mondom, elvárom tőled, hogy visszamondd mindkét ügyet. Tojd le Burtist, ahogy van! A te hírneved, a te karriered többet ér a világ leghíresebb színészénél - szólt vissza az ajtóból. - Netán azt gondolod, véletlen, hogy ötéves korunk óta minden születésnapunkat együtt ünnepeljük? 
     - Ne akarj meghatni, Dave! - mondta dr. Ree halkan. - Ha most cserbenhagysz, elbánok veled. Ugyanis… 
     Dr. Harold kimért léptekkel barátja elébe állt. Egy pillanatra átfutott benne a gondolat, ha jól gyomorszájba vágja, egy egész hétre munkaképtelenné teszi, s máris mindkét ügy el van intézve. 
     - Ugyanis? - kérdezte dr. Harold, barátja sötétbarna szemét fürkészve. 
     - Ugyanis a minap már elutasítottam egy megkeresést. Olyan gyilkost kellett volna felmentetnem, aki ellen tárgyi bizonyítékok szólnak. Az egész csak azért zavar, mert az illető szintén a Szent Anna Kórházban töltött néhány hetet, amikor Burtis és a nincstelen srác is bent volt. 
      
     Taylor szaporán szedte a lábát a Szent Anna Kórház személyzeti bejárója felé. Volt egy sanda gyanúja, miszerint ha talál is itt valami érdekeset, végeredményben megint csak a megszokott Ree-Harold ügyvédpáros fergeteges bravúrja lesz az ügy vége. Ez pedig már nem sajtószenzáció. Szenzáció az lenne, ha ez a páros végre elvesztene már egy pert. No, igen, ez esetben lenne mit csemegézni a két fenegyereken - negyvenhat évesen végre megbuktak. De ha pert nyernek, azt csak valamelyik belső oldalon, akis hírek közt, egy-két sorban lehet hozni. Az pedig nem fizet jól. No, meg ilyet nem is illik kívánni a két régi havernak. Hiába állítja Sig Ree, hogy szenzáció szaga van a dolognak, ha egyszer a Ree-Harold ügyvédpáros pervesztésénél nagyobb szenzáció egyszerűen nem történhet az amerikai kontinensen. 
     Belépett a személyzeti bejárón, és kínos tisztaságszag csapta meg az orrát. Ez eszébe juttatta, hogy immáron negyedik napja nem aludta ki magát. Talán jobban tette volna, ha otthon marad, és végre kitakarít. 
     Egészen addig, amíg egyik kezével Caroline nővér combján, a másikkal a kartotékok között matatva rá nem lelt a nők bálványa, Lamm Burtis és egy csórinak minősített ifjú kartotékjára, csupán az ügy átverés szagát érezte, merthogy mindig is roppant fejlett újságírói szimata bújt meg a Ree-Harold páros fergeteges sikerei mögött. 
     Amikor viszont összehasonlította a két kartoték anyagát, felsejlett benne a remény, hogy ezúttal nemcsak az ügyvéd haveroknak, de neki is lepottyan valami, ami előbbre tolja a szekerét. 
     - Figyelj, csak, mi ez a sárga cetli a két kartotékban? - fordult végül Taylor a nővérhez. 
     - Azt? - kérdezett vissza az ifjú hölgy, hosszú szőke haját babrálva. Semmibe kalandozó, kék, szeme hirtelen kiélesedett. - Szóval, megint szaglászol valami után, Taylor? - pattant fel a nő az újságíró mellől. 
     - Dehogy! Mondtam már, hogy holnap a lehető legtökéletesebb orvosi szakszógyűjteménnyel kell előállnom, különben kirúg a főnök. Egyszerűen muszáj mindenben tájékozottnak lennem. 
     Caroline töprengett magában egy darabig. Aztán megsimogatta Taylor borostás arcát. 
     - Tényleg nem vágsz át? 
     - Ugyan! 
     - Nos, ez a sárga cetli azt jelzi, hogy génsebészeti beavatkozás történt nála, azaz mintát vettek tőle, és lemezre íratták a génkönyvét. Az, hogy műtétre sor került-e, tehát változtattak-e valamit a kódjában, az csak a génkönyvből derülhet ki. Ahhoz pedig csak különleges engedéllyel lehet hozzájutni. 
     Taylor szíve nagyot dobbant. Tényleg meghozná gyümölcsét a Ree-Harold pároshoz fűződő barátság, ami kisiskolás koruk óta összetartja őket? 
     - Hogy én mennyire le vagyok maradva! - sopánkodott az újságíró. - Még sosem láttam ilyen génkönyvet. - Magához húzta a lányt. Caroline babaarcán széles mosollyal visszaült mellé, és átölelte. - Milyen jó, hogy vagy! A sorsomat tartod a kezedben. Te biztos el tudod intézni, hogy belenézzek egy ilyen génkönyvbe. A főnök hanyatt vágná magát, ha kiderül, hogy olyat tudok, amit ő nem. 
     Caroline hosszú csókkal előleget vett fáradozásaiért. 
     - Na, jó, előkeresem neked ennek a két esetnek a génkönyvét. Amíg elintézek ezt-azt, tanulmányozhatod. Ha visszajöttem, elmagyarázok egy-két dolgot, amit feltétlen tudnia kell annak, aki el akarja hitetni magáról, hogy járatos ebben a témában. Gondolom, a számítógépet tudod kezelni? 
     - A számítógépet? - hökkent meg Taylor. 
     - A génkönyvek lemezen vannak. Ha papírra kellene kinyomtatni az anyagot, többkilónyi könyv lenne a vége, amit persze alig lehetne kezelni. 
     A nővér felpattant éjszakai vendége mellől. Az ajtóból csókot dobott a férfinak. Taylor bárgyú mosollyal visszadobta a csókot. Gondolatai már a bőrdzseki belső zsebében lapuló üres lemezek köré fonódtak, amelyeket Sig csak nagy erőfeszítések árán tudott rátukmálni. 
     Szóval Sig valóban szenzációt sejt a dologban… 
     Kézbe vette a fényképeket, amelyek kinagyították a Lamm Burtis és a George McSin nevű nincstelen srác hátán lévő apró szúrásokat, ott, ahol a gerincvelőből mintát vettek. De miért kellett őket kétszer megszúrni? 
      
     Esőre állt. Délelőtt tízkor az égen összegyűlt szürkésfekete felhők azt a benyomást keltették az emberekben, mintha esteledne. Constant bíró mégis rózsaszínben látta a világot. El nem tudta képzelni, minek kell ahhoz történnie, hogy élete legfényesebb napját tönkretegye. 
     Az a hír, amit az államügyész személyesen hozott tudomására, alighanem az egész életét pompába öltözteti: a bírói testület legifjabb tagjaként éppen neki fog sikerülni kerékbe törni dr. Ree karrierjét. A legszívesebben örömujjongásban tört volna ki, de az államügyész előtt fegyelmeznie kellett magát. Különben elárulná, már alig várja, hogy kitörhesse dr. Ree nyakát. 
     - Vajon mi késztethette dr. Ree-t ekkora ballépésre? - kérdezte Constant bíró az államügyészt aggodalmas hangon. A hatvanasait taposó, ősz férfi bizonytalanul széttárta karját. 
     - Ezt én is szeretném tudni. Talán beleesett Burtis csapdájába. Burtis híre, befolyása talán elvakította. Nyilván arra számít, hogy egy hatásos védőbeszéd mellé Burtis varázsa elég a sikerhez. Kötve hiszem, hogy létezik olyan esküdt, aki tárgyi bizonyítékok ellenére ártatlannak ítélne egy gyilkost, még ha az olyan híres-neves személy is, mint Burtis. 
     Constant bíró nehezen tudott uralkodni magán, hogy száj át gúnyos mosolyba ne húzza. Kérvényezni fogom az esküdtszék elhagyását. Burtis és Ree híre vélelmezhetően befolyásolná az esküdteket. A pert bírói testület előtt akarom lefolytatni. 
     Az államügyész felkapta tekintetét. Fürkésző szeme azonban olyannak látta Constant bírót, amilyennek lennie kell: komolynak, nyílt tekintetűnek, nyugodt arcvonásokkal, az elfogultság legcsekélyebb jele nélkül. 
     - Ahogy gondolja, bíró úr… Nem értem, mi történhetett Ree-vel. Amikor felkeresett, csöppet sem viselkedett fellengzősen, és nem is volt nagyképű, mint ahogy általában nem az. De minden porcikájából az abszolút magabiztosság sugárzott. Az a benyomásom támadt, Ree-nek meggyőződése, hogy felmentik a védencét. Éspedig minden különösebb nehézség nélkül. 
     - Egy bírói testületet egészen biztosan nem tud úgy levenni a lábáról, mint az esküdteket. Kíváncsi vagyok, mit ér ez a híres ügyvéd, ha nincs hallgatóság, akit elbűvölhet hatásvadász előadásával? 
     Az államügyész felállt. 
     - Hát, igen. Ree-nek befellegzett. Egy másik olyan gyilkos védelmét is elvállalta, aki ellen szintén tárgyi bizonyítékok és egy sereg szemtanú szól. Ki érti ezt? Úgy tudom, azt az ügyet nem ön fogja tárgyalni, bíró úr 
     - Végül is olyan mindegy, melyik ügyben töri ki Ree a nyakát. 
      
     A sajtó kellőképpen felfújta az ügyet: dr. Ree, a kontinens első számú, ügyvédje, a fenegyerek, csakhogy bele nem fúl a millióiba, síkraszáll egy olyan emberért, akit közvetlen tárgyi bizonyítékokkal alátámasztott gyilkosság terhel. Szinte mindegyik lap megkérdőjelezte, vajon akkor is így döntött volna-e dr. Ree, ha Lamm Burtis nem a kontinens leggazdagabb embereinek egyike lenne. Szégyenletes, gyalázatos lépésnek tartotta ezt a sajtó dr. Ree részéről, merthogy mindaddig benne látták az emberiség makulátlan őrét. 
     Egy lap különös hangsúlyt fektetett dr. Ree telhetetlenségére, s leközölt egy listát, miféle emberek érdekeit is képviselte a szent ügyvéd: kivétel nélkül gazdag emberekét. És első ízben elfelejtette megemlíteni a lap, hogy minden esetben olyan ügyvédi teljesítményt mutatott fel dr. Ree, amely alapján másnak nem is lehetett volna őt tekinteni, mint az emberiség makulátlan őrének. 
     Idővel a sajtó megoszlott, egy része dr. Ree-vel és védencével szimpatizált, másik része ellenük fordult, s mire elérkezett a tárgyalás napja, aligha maradt valaki a kontinensen, akit a sajtó így, vagy úgy, de ne befolyásolt volna. 
     Gyors véleménykutatás azt eredményezte, hogy dr. Ree arcátlan, sikerhajhász, felfuvalkodott, páratlanul agyafúrt ügyvéd, aki semmiképpen nem szolgálja az emberiség javát. Helyébe, a népszerűségi lista első helyére, az emberiség védangyala megnevezéssel Constant bíró került, a nemes ifjú, aki kockáztatva karrierjét, kieszközölte, hogy Burtis ügyét bírói testület és ne esküdtszék előtt tárgyalják, s így megakadályozta, hogy a Burtis iránti lelkesedésből egyesek újabb szégyenfoltot ejtsenek az emberiség becsületén. 
     A sajtó nem fogyott ki Constant bíró magasztalásából, fényképeit mindennap leközölte, és a harmincöt éves férfit karrierje csúcsára emelte. 
     Constant bíró pedig, mielőtt kimondta volna Burtisre a halálos ítéletet, hízott öt kilót. 
     A sajtó nagy manipulációja ellenére dr. Ree-nek maradt még annyi befolyása bizonyos körökben, hogy saját költségén, saját maga választotta testőrökkel őriztethette George McSin, a nincstelen ifjú életét a börtönben, és még azt is el tudta intézni, hogy a McSin gyerek tárgyalását a Burtis tárgyalás napjára tűzték ki, egy órával későbbi kezdésre. Dr. Ree és dr. Harold többször is megegyezett, hogy a legrosszabb esetben is egy óra alatt lezavarják a Burtis-féle tárgyalást. 
      
     A tárgyalás napján kegyetlenül esett az eső. Taylor mégis felvette egyetlen, jó állapotban lévő öltönyét, pedig tudta, hogy el fog ázni, mert biztonsági okokból a bíróság közelébe sem lehet menni kocsival. Autóval majd csak Burtist meg a McSin gyereket fogják hozni. Miközben megigazította nyakkendőjét, azon tűnődött, miféle erős gyűlöletből hallgatták el újságíró kollégái, hogy létezik egy nincstelen is, akit az ő Sig barátja véd? 
     Aztán csak megvonta a vállát, s kitapogatta zakója belső zsebében a lemezt, amelyre az előre megírt bombaként robbanó cikket rögzítette. Ugyan még most sem érti, miért ragaszkodott Sig és Dave barátja ahhoz, hogy Burtis és a McSin fiú ügyét a homo sapiens elleni nagy merényletnek nevezze, de hát a főszerkesztő is tökéletesnek találta az anyagot, s ennek következtében olyan mindegy, hogy ő mit ért, és mit nem. 
     Távozóban visszapillantott a lakásajtóból: telekommunikációs berendezései némán, mozdulatlanul hevernek - tehát Caroline nővér épségben elérte búvóhelyét, ahova Sig barátja elparancsolta. 
     Kint az utcán a szokásos gyér forgalom zajlott, gyerkőcök, járókelők siettek a járdán esőkabátban. 
     Izzadó tenyérrel becsukta maga mögött a lakásajtót, s elindult lefelé a lépcsőn. Ócska kocsijában aztán megkönnyebbülten felsóhajtott: ha le akarták volna lőni, már lelőtték volna. Signek megint igaza volt: ki a fene nézné ki belőle, a senki kis újságíróból, hogy ő robbantja a bombát a szar kis lapjában? Igen, Sig most is jól látta előre a dolgot. Rejtély, honnan tud Sig mindent előre, dünnyögte magában. Lassan hajtott. Úgy zuhogott, hogy az ablaktörlő szinte semmit sem ért. 
     Jóval előbb leparkolt, mint a tér sarka, ahol lezárták az utat egészen a bírósági épület túlsó végéig. Magára húzta ugyan az esőkabátot, és esernyőjét is kinyitotta, de mire átverekedte magát az összegyűlt tömegen, az arcában vágó eső befolyt az inge alá. Cipője cuppogott a latyaktól. 
     A megbeszéltek szerint szerényen behúzódott a tárgyalóterem utolsó sorába. Megnyugodva tapasztalta, hogy egyetlen olyan arcot sem lát az összesereglett sajtóképviselők közt, aki ismerhetné őt. Ő persze mindnyájukat ismeri: híres-hírhedt újságírók, laptulajdonosok, tévétársaságok tulajdonosai, akik most birokra kelnek az ő Sig és Dave barátjával. 
     Bő egy óra várakozás után, a tárgyalás megkezdése előtt két perccel, belépett a terembe a Ree-Harold ügyvédpáros. Abban a pillanatban óriási füttykoncert tört ki, s azon rövid idő alatt, amíg elővezették Lamm Burtis vádlottat, és bevonult a bíróság, az újságírók hada minden elképzelhető mocskot rázúdított a védelem ügyvédpárosára. 
     A teremben csak Taylor nem ütközött meg azon, hogy a két ügyvéd egyetlen arcizma sem rándult. 
     Amikor Taylor megpillantotta Constant bírót, felfordult a gyomra. Mégiscsak igaz, hogy a rosszindulat, a gyűlölet, a sötétség lesír az emberről, állapította meg magában, levegő után kapkodva. Váratlanul azon kezdett el tűnődni, vajon az állatvilágban előfordul-e, hogy valamelyik állat megundorodik a saját fajtájától? 
     A bírói intelmek után, miszerint a bíróság a jelenlevőktől indulataik fegyelmezését kéri, szólásra emelkedett a vád képviselője, az államügyész. A barátságos arcú öregúr ősz hajkoronájával valójában már akkor elhitette mondandója igazát a hallgatósággal, mielőtt megszólalt volna. Taylor megjegyezte magában, az államügyész valóban csupa helytálló dolgot sorolt fel, s miután nem sugárzott belőle rosszindulat, gyűlölet, sem a szellemi sötétség, mint Constant bíró esetében, a vád megdönthetetlenségéhez látszólag kétség sem fért: Lamm Burtis előre megfontolt emberölésben vétkes. 
     Az a kézmozdulat, amellyel Constant bíró megadta a szót a védelemnek, csupán Taylor szemében tűnt különösnek. Lehet, hogy Constant bírót valóban érdekli, mivel áll elő a védelem tanúk nélkül? 
     "Jaj, Sig, öreg haver, a Nagy Erők legyenek most velünk!" - sóhajtott Taylor, s összekulcsolta ujjait. 
     Rövid, dermedt csönd töltötte be a tárgyalót, amíg dr. Ree eligazgatta maga előtt a nagy, sárga borítékokat, majd felállt. 
     Taylor szíve a torkában dobogott, füle dübörgése el-elnyomta dr. Ree csengő hangját: 
     - …továbbá nem vitatja a védelem, hogy a kettőtől ötig számozott tárgyi bizonyíték a védencem terhére rótt emberölés tárgyi bizonyítékai… 
     Néhány halk, gúnyos kacaj hangzott fel az újságírók részéről: akkor mi a francot pofázik ez itt a védelem nevében, ha rögtön elismeri a… 
     - …valamint a védelem nem vitatja a vád tanúinak írásban benyújtott vallomásának helyes és kimerítő voltát… 
     Halk felháborodás futott végig az újságírók táborán: és az ilyennek van pofája pénzt kérni egy szerencsétlen gyilkostól a védelemnek nevezett szarért! 
     - …minekutána a védelem nem óhajt kérdéseket feltenni a vád tanúihoz… 
     Felhördült a hallgatóság, de ugyanolyan gyorsan le is csöndesült, még mielőtt Constant bírónak rendre kellett volna utasítani őket. 
     Na ez a szemét aztán pácban tudja hagyni a védencét, jegyezte meg valaki Taylor közelében. 
     Taylor szorongását csak nem akarta oldani, hogy Sig barátja hangjában nyoma sem mutatkozott a bizonytalanságnak, s minden látható jel szerint nem ingott meg a gyűlölködő közönség próbálkozásaitól. 
     - A védelem nagyrabecsülésének ad hangot, és köszönetet mond a vád tárgyilagos és csak a bűntényre szorítkozó vádiratáért… 
     Megmozdult az újságírók hada: nekikészültek, hogy papírra vessék beszámolójuk címét: AZ EMBERI JOGOK MEGSZÉGYENÍTÉSE A GONOSZTEVŐ VÉDŐÜGYVÉD? VILLAMOSSZÉKBE A VÉDŐÜGYVÉD SEGÍTSÉGÉVEL? 
     - Mindazonáltal a védelem kifogásolja a vád azon állítását, miszerint az eljárás tárgyát képező bűncselekményt Lamm Burtis követte el, aki született… 
     Taylor tudta, hogy a megbeszéltek szerint most fel kell állnia, de nem mert. A terem fagyos csendjében székének leghalkabb nyikorgásával is magára vonná a figyelmet… 
     - A védelem állítja és bebizonyítja, hogy nem Lamm Burtis követte el az eljárás tárgyát képező bűncselekményt, továbbá a védelem állítja és bebizonyítja a következőket: a) miszerint az itt elővezetett, a vád által Lamm Burtisnek nevezett vádlott nem Lamm Burtis, hanem DNS-manipuláció következtében törvényen kívülre került homo sapiens, b) miszerint védencem, Lamm Burtis a rajta elvégzett DNS-manipulációhoz hozzájárulását nem adta, c) miszerint a védencemen elvégzett DNS-manipulációt jogtalanul hajtották végre… 
     Félhangos suttogás indult útjára a bírói testület tagjai közt - Taylor felpattant, s az ajtóhoz lopakodott; mielőtt Constant bíró szigorú titoktartásra esketi a hallgatóságot, ő szépen kisliccol, egyenesen a szekesztőségbe… 
     - A védelem ezennel átadja tisztelt bíróságnak tárgyi bizonyítékait, amelyeket elfogadni és számmal ellátni kér. A védelem egyidejűleg elnézést kér a tisztelt bíróságtól és a vád képviselőjétől, amiért bizonyítékait - technikai okok miatt- csak most tudja benyújtani. Benyújtom tehát védencem, Lamm Burtisnek a DNS-manipuláció előtt rögzített DNS-kódkönyvét, valamint a DNS-manipulációt követően rögzített kódkönyvét, amelyekből megállapítható a DNS-ben bekövetkezett változás, továbbá benyújtok egy fényképet, amely védencem hátának azon pontját nagyítja ki, ahol kivették a gerincvelőmintát, egy újabb fényképet, amely védencem hátának azon részét ábrázolja, ahol a génműtött mintát visszajuttatták gerincébe, benyújtom az orvosi jegyzőkönyv fotómásolatát védencem génsebészeti műtétjéről a műtétet levezető orvoscsoport minden tagjának aláírásával, és benyújtok hat darab fénymásolatot hat különböző intézmény számlakivonatáról, amelyből megállapítható a számlatulajdonosok neve és az összegek, amelyeket tiltott génsebészeti eljárásokat végző kórháznak utaltak át, valamint bizonyítéknak benyújtom a szóban forgó kórház hat jegyzőkönyvének fotómásolatát, amelyekben a kórházi vezetőség kötelezi magát a hat intézménytől kapott pénzügyi támogatás génmanipulációs célokra történő felhasználására. Kérem a tisztelt bíróságot bizonyítékaim megvizsgálására és védencem, Lamm Burtis ártatlannak nyilvánítását és felmentését az ellene felhozott vád alól. Miután jelen per tárgya a védencem, Lamm Burtis terhére felrótt bűncselekmény, az itt elővezetett, vádlottként szereplő, törvényen kívüli személy kártérítési ügyét külön eljárásban kívánom tárgyalni… 
     Dr. Ree nesztelenül egy-egy sárga borítékot helyezett a megkövült bírói testület öt tagja és a vádat képviselő államügyész elé. Míg hórihorgas, lassú lépteivel visszatért helyére, a kijáratot leste, de Taylort már nem látta. Megkönnyebbülten fellélegzett. 
     A hallgatóságot kitevő újságírók elengedték fülük mellett Constant bíró szavalt, miszerint berekeszti a tárgyalást, és szigorú titoktartásra kötelezi a jelenlévőket. Dermedten meredtek jegyzetfüzetükre, és fejüket törték, mi legyen cikkük címe, amivel mondanak is valamit, és nem szegik meg a titoktartást. De csak egy mondatot tudtak leírni: ÁRULÓ VAN KÖZTÜNK, A FRANCBA! 
      
     Taylor úgy találta, különösen fülledt az éjszaka. Felkelt, de nem gyújtott villanyt. Halkan kilopódzott a partra. Az eldugott, vadregényes kis sziget, ahova ügyvédbarátaival menekülnie kellett a Burtis és a McSin fiúval kapcsolatban kirobban polgárháború-szagú helyzet elől, tökéletes búvóhelynek minősülő kis erődítményével ugyanúgy megdobogtatta szívét a bő holdvilágban, mint nappal. Hirtelen el sem tudta dönteni, mikor tetszik neki jobban: nappal-e, amikor szeme nem tud betelni a természet pompájával, avagy ilyenkor, éjszaka, amikor minden árny külön rejtélyt, izgalmat sejttet. 
     Szívét már-már melegség járta át, amiért Sig és Dave barátja magukkal hozták erre az eldugott, lakatlan szigetre (azért nem volt szép Sig-től, amiért nem szólt neki rögtön, amikor megvette magának), de figyelmét váratlanul egy sebesen közeledő fénypont vonta magára. A fénypont átcikázott az égen, s zöldesen lebegett egy darabig a sziget fölött, majd… 
     "Lezuhant? Repülőgép volt és leszállt?" - tűnődött Taylor. Lába sebesen vitte az ösvényen a sziget belsejébe. Sötéthez szokott szemével könnyen eligazodott az akadályok közt. A tisztáson különös látvány tárult a szeme elé. 
     Egy hatalmas, szivar alakú légijármű lábánál Sig és Dave barátja három fehér ingbe, fehér nadrágba öltözött férfival társalgott. 
     - Azt mondom, mi követtük el a hibát, tehát nekünk kell helyrehozni! - érvelt Sig Ree. - Ha a földiek a maguk elképzelése szerint kezdik el visszarendezni két védencem génláncát, annak beláthatatlan következménye lesz. 
     - Hol volt a kommandó, amikor közbe kellett volna lépni? - gúnyolódott Dave Harold csípőre tett kézzel. 
     - Természetesen utánanézünk a dolognak - tért ki a válasz elől az egyik fehér ruhás idegen. Sig Ree felemelte a hangját: 
     - Mi az, hogy utánanéznek? Követelem, hogy rendezzék vissza két védencem és az összes többi ember génláncát. Joguk van hozzá, hogy saját munkálkodásuknak köszönhetően műveljék ki génanyagukat! 
     - Ugyan! Hány ezer éve munkálkodnak, közben egyre csak idiótábbak lesznek! - jegyezte meg egy másik fehér ruhás idegen. - Ettől függetlenül, természetesen, kivizsgáljuk a dolgot. 
     - Nem vették még észre, hogy a földiek, amint szert tesznek valami felfedezésre, rögtön rosszra használják? - kelt ki magából Dave Harold. 
     - Tán elege lett a szolgálatból? - kérdezte az iménti fehér ruhás idegen. 
     - Nem! A szolgálatból nincs elegem. Csak abból, hogy a kommandó mindig elkésik, amikor cselekedni kellene! - vágta oda Dave Harold. Sarkon fordult és elindult az ösvény felé, ahol Taylor meghúzta magát. Röviddel utána Sig Ree is követte. Taylor behúzódott a sűrűbe. Sig hirtelen megragadta Dave barátja karját. 
     - Azt mondom, áruló van köztünk! - súgta. - Aki egy évvel ezelőtt azt a bizonyos telefonbeszélgetést lefolytatta a Szent Anna Kórház egyik orvosával. Emlékszel? Volt egy gondolatkapcsolás, amit nem dekódoltunk. 
     - Hát persze hogy emlékszem! - szisszent fel Dave Harold. - Csak azért, mert egy vacak utcai telefonfülke is szerepelt a kapcsolásban, azt hittük, semmi jelentősége a kapcsolásletapogató pillanatnyi zavarának. 
     - A francba! Tényleg áruló van köztünk! 
     - Ne izgasd magadat! Pillanatok műve az egész. Vissza tudjuk keresni a zavart, dekódoljuk a gondolatkapcsolást, és azonnal kiderül, kik között zajlott le ama beszélgetés az utcai telefonfülkéből. És egyszerűen likvidáljuk őket. 
      
     Taylor lélegzete elakadt a hallottakra. Végül is legbelül valami mindig azt súgta neki, fölöslegesen aggódik amiatt, hogy nem tudja visszaidézni, kinek és mit telefonált akkor éjjel az utcai telefonfülkéből. 

- Galaktika 164 -