P. Schuyler Miller - A barlang

A barlang nem volt hosszabb harminc méternél. Egy mészkőszirt tövében nyílt; a kőszirt hatalmas, lekerekített uszonyként emelkedett ki a sivatagból. Lapos, tojásdad nyílás volt a barlang szája, sekély mélyedés, melyet a szél és homok vájt ki a puha kőzetből. Az egyik szélétől sima falú, enyhén lejtős járat vezetett be a szirtoldalba. A nyílás után öt-hat méterrel a járat élesen jobbra fordult, aztán szinte rögtön vissza balra, párhuzamosan eredeti irányával. Itt kiegyenesedett széles, lapos, egy-másfél méternél nem magasabb üreggé. Ez volt a barlang fő ürege.
A nagy üreget, akárcsak a barlang többi részét, a víz mosta ki a mészkőből réges-régen, kevésbé ellenálló kőzetréteget keresve magának. Kioldotta a járatot, melynek alacsony mennyezete kis hullámokban követte a fenti, keményebb réteg vonulatát. A padló sima volt, helyenként víz csiszolta, másutt finom, sárga agyag borította. Valamivel a középpont mögött az üreg megnyílt fölfelé: megfordított tölcsérhez hasonló mélyedés volt a mennyezeten, amelyben egy magas ember is kiegyenesedhetett, szűkülő kémény, amelyből a végén csak annyi maradt, hogy egy emberi kéz is alig fért bele. Itt mélyebb volt a padló, s a falakat, melyek fokozatosan összehúzódtak úgy, hogy három méter sem volt közöttük, bordákban, lépcsőkben borította a fátyolszerű cseppkő.
A kémény mögött a mennyezet hirtelen lesüllyedt egy-két arasznyira a padló fölé. Ha hason csúszva átvergődik az egyenetlen kőzetrétegek között, egy sovány ember talán bejuthatott volna. Ha megtesz úgy három testhossznyit, félig felkönyökölhetett, aztán ülő helyzetbe csavarodhatott volna, hátát nekivetve a barlang hátsó falának, a fejét, vállát beékelve egy hasadékba, amely merőlegesen átszelte a fő járatot.
Ez a hasadék a kőszirt legmagasabb része alatt nyílt, s oldalt is, fent is sötétségbe szűkült. Egykor minden bizonnyal víz folyt benne, mert a keményebb, szilikátos rétegek kiálltak a mészkőből, domborműként a falon, mint finom vonalú szénrajzok. Most már a levegő sem rezdült benne.
Hat méter a kanyargós bejárat, két-három méter a kanyar, aztán tíz méter a kéményig és még öt-hat a hátsó falig. Kicsiny volt a barlang. Kicsiny és ősöreg. A mészkő, amelyből a szirt képződött, alighanem a legrégibb szabadon álló kőzet volt ennek a kicsiny, agg világnak a felszínén. Mélyen a víz alatt alakult ki még azokban az időkben, amikor tengerek hullámzottak a sivatag helyén. Élet nyüzsgött azokban a tengerekben; ahol a szél vagy a víz elkoptatta a puhább mészkövet, a megkövült testek kidomborodtak a szürke kőfelületből: rovátkolt kagylók, mint megannyi fényes, fekete trombita; egymás hegyén-hátán apró, nagy szemű lények, akiknek fantasztikus páncélkanyarulatai alól sok hosszú kar nyúlt szanaszéjjel; hosszú kötegekben a finom szálú, fűrészfogas növények, melyeknek kövületei még mindig tompa bíborszínben játszottak; és itt-ott töredékekben nagyobb lények is, például egy páncélos, kerek fejű hal. Elevenek voltak, nyüzsögtek és sokasodtak a sekély tengerben már akkor, amikor a Föld még csak lassan megszilárduló, varasodó tűzgolyó volt.
A barlang maga is roppant vén volt.
Vízfolyás mosta ki, márpedig hosszú idő telt el azóta, hogy bővelkedett vízben ez a haldokló világ. Kioldván a humuszsavakat a fekete erdei talajból, a savas víz lecsorgott a fekvő mészkőrétegeket átszelő elválási lapok hálózatán, kimarta a puha kőzetet, hasadékokká szélesítette a réseket, magas üregekké a hasadékokat, elzubogott a keményebb rétegek mellett, és átrágta magát a puhábbakon, míg végül újra kitört a szabadba egy moha borította sziklapad tövében, és tovább-bugyogott a sziklákon, hogy beleömöljön egy patakba, folyóba vagy a tengerbe.
Évmilliók múltak el azóta, hogy folyók és tengerek voltak a Marson.

A föld alatt lassú a változás.
Ha egyszer a barlang meghal - ha egyszer más utat választanak, vagy kiszáradnak az őt létrehozó nedvesség forrásai -, évszázadokon át állhat változatlanul. Ha egy ember belelép padlóján az agyagba, és elmegy, s száz vagy ezer vagy tízezer év múltán eljön egy másik ember, ott találja a lábnyomot sértetlenül, mintha csak egy napja lenne ott. Ha valaki fáklyája füstjével a mennyezetre ír, s van még valami élet a barlangban, valami nedvesség a kőzetben, az írást lassan átlátszó kőzetréteg borítja be, és megmarad örökké. Sziklák zuhanhatnak le a mennyezetről, és eltemethetik azt, ami alattuk van, elzárhatnak üregeket a többitől. Még a víz is visszatérhet, elmoshatja az írást, vagy beboríthatja iszappal, nyálkával. De ha egyszer a barlang meghalt - ha már nem folyik benne víz, száraz a fal és a mennyezet -, nemigen változik.
A bolygó felszínének java sivatag volt, sokkal több millió éve, mint bárki hitte volna. A barlang szájától hosszan húzódtak a távolba a dűnék és a kővonulatok, mint fövenyfodrok a parton, amikor visszahúzódott a hullám. Inkább por fedte a sivatagot, mint homok; vörös, vastartalmú por, amely egyre finomabbra őrlődött, ahogy szemcse szemcséhez dörgölődzött évszázadokon át. Vastag rétegben állt a sziklamélyedésben, és befolyt a barlang nyílásába is; vörös bársonyszőnyegként fedte az első öt-hat méteres szakaszt, s egy kevés még az éles kanyarba, a rövid keresztjáratba is bejutott. Csak a legeslegfinomabb, szinte érzékelhetetlen por maradt fenn a mozdulatlan levegőben annyi ideig, hogy átjusson a második kanyaron, be a nagy üregbe. Bejutott annyi, hogy vékony, rozsdaszínű fátyollal borítson be minden vízszintes felületet a barlangban. Még a fekete lerakódásban, a barlang legvégében, ahol sosem rezdült a levegő, még ott is haloványan vöröslött a sárga kőzet.
Régi barlang volt. Állatok kerestek benne menedéket az idők során. A falak mentén lábnyomok látszottak a száraz agyagban, akkor nyomódtak bele, amikor még puha volt. Ezeken a helyeken nem látszott por - az állatok követték a régi nyomokat, ha úgy hozta a szükség. Valami sivatagi növény megtépázott, kusza ágai-bogai, levelei töltöttek ki egy hasadékot egy leszakadt kőtömb mögött, szemlátomást fészekként vagy vacokként. Kis ürülékhalmok voltak a padlón, javarészt rovarszerű teremtmények kitinburkai és bizonyos növények emészthetetlen cellulóztartalma. A kémény alatt a mennyezet megfeketedett a füsttől, s faszén és elégett csont darabjai keveredtek a padló porával. Itt-ott félrekaparták, fölásták az agyagot, hogy több legyen a hely, vagy hogy ne dőljön fel a földre tett tál. És voltak egyéb jelek is.

A grak kevéssel hajnal után ért a barlanghoz. Egész éjjel futott - ahogy fölkelt a nap, s megpillantotta a kőszirt árnyékát, mely hosszú, fekete vonalban húzódott a bíbor dűnéken át, feléje vette az utat. A sivatag népének fáradhatatlan szökellésével futott, széles, lapos Iába alig mélyedt bele a lágy porba ott, ahol egy ilyen súlyú ember bokáig süppedt volna.
Fiatal hím volt, magasabb, mint fajtája általában, izmosabb, kövérebb. Vastag, fényes, koromfekete szőrén mélybarna minta látszott. Arcán a foltok tündököltek, kerek, fekete szeme csiszolt szénkorongként ragyogott.
Egy évszak sem telt még el azóta, hogy vadász lett. Törzse egyike volt azoknak a kóbor, fosztogató bandáknak, amelyek az északi oázisokban töltötték a nyarat, télen pedig megrohanták az alföldet, amikor a száraz fennsík már az ő szívós fajtájuknak is túl hideg és kopár lett. A törzsnek jobban ment sora, mint a többieknek, mert alig került érintkezésbe az emberrel. A graknak kése is volt - maga készítette egy húszcentis berillium-réz rúdból, amelyet az első portyáján zsákmányolt. Ez volt az egyetlen emberi holmija. A markolat csontból készült, bonyolult rajzolatban ékeskedtek rajta apai ágának törzsi jelképei; fényesre csiszolt pengéje mindkét oldalán ijesztően éles volt. Ilyen pompás kést sosem látott még a sivatagi nép, s nemegyszer kellett megverekednie érte. A sivatagi népek megőrizték a fémmegmunkálás ősi tudományát, amely az elpuhultabb alföldi pásztornépek között már feledésbe merült, és az ő törzsében, a Begarban voltak talán a legjobb szárazföldi kovácsok.
A grak a kést betűzte egyetlen ruhadarabjába, a rövid, fonott bőrszoknyába. Apai nemzetségének Öregjétől kapta azon a napon, amelyen vadász lett, amikor mar nem futkoshatott pucéran, mint egy kölyök. A szoknya puha volt, a sok viseléstől hajlékony, az olajozástól mahagónibarna, majdnem olyan sötéten csillogó, mint a grak mellkasán a rajzolatok. A fekete foltokról tudta, hogy vér, mert az Öreg a nemzetség egyik legádázabb harcosa volt, s a szoknyát fiatal korában egy még nagyobb harcostól örökölte. Már azok a minták is, amelyeket a keskeny zekbőr csíkok alkottak, elvesztették jelentésüket, noha minden bizonnyal most is szentek és nagyszerűek voltak.
Hűvös volt a szirt árnyékában, s, a grak hosszú szőre automatikusan felborzolódott, hogy javítsa a hőszigetelést. Úgy festett, mint egy nagy, fekete bagoly, ahogy ott állt és végigtekintett a nyugati égen, csőrhöz hasonló orrával beleszimatolva a szélbe. Sárgásbarna csík húzódott alacsonyan a láthatár fölött, egyre világosabban, ahogy emelkedett a nap. A grak még az éjjel kiszagolta a vihart; megvolt benne fajának minden rejtelmes időjárás-tudománya, megérzett minden apró változást a légkör minőségében. Éjjel tüstént elindult a zöld vidék legközelebbi nyúlványa felé, azzal a szándékkal, hogy menedéket kér az első faluban, de a viharfront gyorsabban közeledett, mint ahogy futni tudott. Épp időben pillantotta meg a kőszirtet.
Ahogy megközelítette, megismerte a helyet, noha addig még sosem látta, és törzséből senki sem járt a sivatagnak ezen a részén sok évszak óta már. Az ilyen tájékozódási pontok részét alkották minden kölyök neveltetésének a fennsíkon, s amíg alaposan be nem vésődtek ráncos, ifjú agyába, nem remélhette, hogy kiáltja a vadászpróbákat, elnyeri a vadászjogokat. Itt volt a barlang, ahol tudta, hogy lennie kell, s halkan, elégedetten felkuncogott, amikor meglátta a nyílás fölött a kőbe vésett, időrágta jelet. A sivatagi népek réges-régen felhagytak az írás művészetével, mert nem vették semmi hasznát, ám bizonyos jelek jelentését továbbadták a nemzedékek, nagyon is gyakorlatias hagyományként. Ezt a barlangot valamikor a grak tulajdon ősapái használták, és rajta hagyták jelüket.
Szemügyre vette a nyomokat a porban, a barlang bejárata körül. Nem ő volt az első, aki menedéket keresett itt. Orrának pihekönnyű membránjai szétterültek szarutokjukból, feltérképezték a gyenge szagokat, melyek még mindig ott voltak a ritka levegőben. Megerősítették, amit a szeme már megtudott. A barlang nem volt üres.

A szél gyorsan erősödött. Vörös porörvények kavarogtak a közelgő felhőfal előtt. Vörös nyúlványok áramlottak fölfelé minden homokdomb tetejéről. A grak a békés érkezés jelét adva lehajolt és belépett a barlangba. A járat második kanyarulata után olyan sötétség honolt, amelyen még a grak sivatagi éjszakákhoz szokott bagolyszeme sem láthatott át. De nem is volt szüksége a látásra. Az arca rikító színű foltjaiban elhelyezkedő érzékeny tapintószervek a legkisebb rezgést is érzékelték a mozdulatlan levegőben, pontosan megmutatták, merre vannak akadályok. Fülét hegyezve figyelt a legcsekélyebb neszre is. Orrával a szagok sokaságát észlelte: saját jellegzetes kipárolgását, a barlang tulajdon száraz, kissé dohos szagát- és a többi teremtményekét, akikkel osztoznia kellett.
Sorra felismerte őket. Négy-öt apró sivatagi lény, akiknek több félnivalójuk volt tőle, mint neki tőlük. Egy hüllő, amely más körülmények között veszélyes lehetett volna, sőt így is, ha megbomlik a béke. És egy zek!
A ragadozó ugyanakkora és majdnem ugyanolyan eszes volt, mint a törzstag maga. Fajtája lankadatlan küzdelmet vívott az alföldiekkel, és ritkán kereste fel az oázisokat, de amikor egy-egy mégis betévedt a sivatagba, az ottani törzsek legrettegettebb ellensége volt. Ellopta kölykeiket a tábortüzek mellől, büntetlenül megtámadott felnőtt, kifejlett vadászokat. Foltos prémje volt a legértékesebb zsákmány, amellyel a vadász visszatérhetett, merészsége legdicsőbb bizonyítéka. Egyik-másik primitívebb északi törzs szemében a zek nem közönséges vadállat volt - hanem a Gonosz követe!
Hirtelen fuvallat érte a háta mögül, a járatból, s a grak tudta, hogy kitört a vihar. Perceken belül levegőt sem lehet venni odakinn. Halkan, nehogy felkeltse a bestia gyanakvását, elkezdte mormolni a békeigéket. Keze fogta a kése markolatát, de ahogy a duruzsoló litánia beleszállt a néma sötétségbe, orra érzékelte, hogy enyhül a félelemszag. Valahol a sötétségben egy karmos mancs végighúzódott a száraz agyagon, a rettegés bűze csapott föl valamelyik apróbb teremtményből, de a zek nyugton maradt. Egyetértett a békeszándékkal, óvatosan mozogva, a grak kitapogatott egy mélyedést a falban, a bejárat közelében, és leült, térdét szorosan felhúzva prémes hasához, hátát nekivetve a kemény sziklának. A kést a földre tette, a keze mellé, ahol rögtön megtalálja, ha kell. Egy ideig még pattanásig feszültek az érzékei, de aztán fokozatosan megszűnt a feszültség. Itt mindannyian grekka voltak: mind élőlények, akiket egyesített a közös küzdelem, melyet a létért vívtak a kegyetlen és rosszindulatú Természettel. Ismerték a törvényt, őrizték a testvériséget, megtartják a békét mindvégig, amíg tombol a vihar. Szempillái fokozatosan rácsusszantak a szemére, s a grak félálomba szenderült.

Harrigan véletlen szerencsével bukkant a barlangra. Csak annyit tudott a Marsról és sivatagjairól, amennyit a Társaság kézikönyve közölt, márpedig az édeskevés volt. Nagydarab, erős ember volt, hegyvidéken született, s szokatlanul jól tűrte a ritka levegőt. Alig egy hetet kellett eltöltenie a kupola alatt, mielőtt áthelyezték az új telepre, a keleti Sabaeusba. Megtette, amire utasították, és semmi többet; minden héten félretette a fizetését, sóváran várva azt az éktelen nagy orgiát, amelyet akkor csap majd, ha a következő együttállásnál hazamehet; a bennszülött Mars-lakók iránt nem érzett mást, mint megvetést. Grekka, így emlegették őket, nem tudott, de nem is volt kíváncsi többre. Állat benyomását keltették a szemében, és állatok is voltak, hiába tudtak beszélni, építettek házakat, tartották csordaszámra azokat a botlábú szörnyeket, amelyek szemlátomást a háziállataik voltak. A fenébe is - a papagáj is tud beszélni, a hangyák is tartanak háziállatokat!
Harrigan a Földön bányász volt. A Marson is, de nem tudott hozzászokni a gondolathoz, hogy növények értékesebbek lehetnek, mint a világ minden reze, wolframja, carnotitja. Nem hagytak nyugtot neki a kopár, vörös sivatagi dombok, és amikor csak időt tudott szakítani, a kutatásukra indult. És noha csak követ és homokot talált, nem ingott meg makacs meggyőződése, hogy felmérhetetlen kincs rejtezik itt valahol, csak az kellene, hogy az átkozott bennszülöttek kinyissák a szájukat, vagy a Társaság hallgatna arra az emberre, aki többet tud az ásványokról, mint a nagyfőnökök a titkárnőjük ringó csípejéről.
Persze a valóság az volt - amint a Társaság jól tudta -, hogy a Mars ásványlelőhelyeit teljesen kimerítette egy ősi marsi civilizáció, amely megállíthatatlanul haladt az elkerülhetetlen vég felé akkor, amikor Ádámnak és Évának alighanem még uszonya volt. Az, hogy ennek a civilizációnak a leszármazottjai még életben voltak, akárha egészen elvadultan is, több kötetre valót közölt a marsi faj életképességéről Az efféle érvek azonban az égvilágon semmit nem mondtak volna a Harrigan-féléknek. A Földön vannak bányák. A Holdon is vannak bányák. Hát akkor a Marson is vannak, a szentségit!
Harrigan ezúttal túl sokáig maradt a sivatagban. Az ő szemében az alacsony, sárga felhőfal a nyugati látóhatáron csak távoli hegyláncnak rémlett, amelyet egyszer majd felkeres, és talán ott lel rá a gazdagságra, ami ellátja piával élete hátralevő részére. Az éjszakát homokjárója fülkéjében töltötte el, és csak akkor értette meg, mibe szaladt bele, amikor a felhők komor fala a fél eget eltakarva meredt föl előtte. Visszakanyarodott és gyorsított, de már késő volt.
Amikor utolérte a vihar, mintha leszállt volna az éjszaka. Szinte tömör tömegként vette körül a levegő, melyben a homokjáró vakon imbolygott, csak a műszerfal jelezte, merre tart. A por gyorsan eltömte a levegőszűrőt; Harrigan kénytelen volt kiszedni a szűrőt, fölvenni a porálarcot és remélni a legjobbat. De nem az jött. A kabinban másodperceken belül vöröses köd kavargott, és minden felületre finom por kezdett leülepedni, mint az őrölt paprika. A szél nekilódult a zömök járműnek, és megrázta, mint csónakot a tájfun, s Harrigan nem tehetett mást, csak kapaszkodott, vérerei szemmel meredt porfedte szemüvegén át a porfedte műszerekre, és azon járt az esze, hogy hol lehetnek vajon.
A bukdácsoló jármű kétségbeesett erőfeszítéssel fölkúszott egy hatalmas dűne tetejére, kidugta tömpe orrát a meredek szegély fölé, aztán elfordult és meglódult lefelé. Harrigan rémülten a kormányrudakhoz kapott, de szorosan fogta őket a por, meg sem mozdultak. Nem vette észre a szirtet, csak amikor a homokjáró egyenesen nekiütközött. A motorból reménytelen gurgulázás hallatszott, a törött csapágyak utolsót zördültek, a jármű megállt. Mögötte, körülötte rögtön homokhalmot emelt a szél, és Harrigan, ahogy feltápászkodott a padlóról, rájött, hogy ha nem mászik ki gyorsan, ott temeti el a homok, ahol ül.
A szélárnyékos részen kievickélt - és az orkán fagyos késként hasított belé. Egy lépést tett, és már nem látta a homokjárót. A por befurakodott ruhája minden résén, minden öltés mellett, beszivárgott az álarc pereménél. Belement a szájába, az orrába, horzsolta dagadt szempillája alatt. Ott volt mindenütt, és Harrigan tudta, hogy nemsokára megfojtja.
A jármű eltűnt, noha valószínűleg pár méternyire lehetett csak. A szél gonosz ujjongással süvöltött körülötte, belekapaszkodott minden laza ruhadarabjába, csontig ható hidegséggel. Néhány botladozó lépést tett, térdig a süppedő porban, megbotlott, és térdre esett a szikla tövében. Kinyújtott keze a kemény kőnek ütközött. Térdén előreevickélt, és a homokkérges szemüvegen át rámeresztette a szemét. Mészkő volt - és ahol mészkő van, ott barlang is lehet! Lépésről lépésre tapogatózott előre az egyenetlen sziklafal mentén, s egyszerre eltűnt a támasz, és előreesett, négykézlábra bukva a barlang bejáratában.
Esés közben beleverte a fejét az alacsony boltozat szélébe, s egy-két perc eltelt, amíg rájött, hol van. Akkor szinte gépiesen előremászott, amíg feje megint keményen nekikoppant egy újabb falnak, óvatosan leült a sarkára, és letépte a porálarcot. Semmi haszna nem lett volna, teljesen eltömte a por. Lassan, óvatosan lélegzetet vett. Poros volt a levegő, nem is kevéssé - de tudott lélegezni!
Maga körül tapogatózott a vaksötétben, talált egy nyílást a jobb oldali falban, és bemászott. Szinte rögtön újabb éles kanyarulat következett, aztán a járat hirtelen kiszélesedett mindkét oldalon, s Harrigan ott guggolt középen, érezte, hogy egy jókora üreg bejáratában.
Túl jól ismerte a barlangokat ahhoz, hogy kockáztasson. Lehet, hogy terem van előtte, de lehet, hogy kút, amely levezet valami mélyebb járatba. Valami azt súgta, hogy tágas a tér., Megkereste a szögletet, ahol a bal oldali fal elhajlott, odahúzódott és elkiáltotta magát:
- Hé!
Fegyverropogásként jött a visszhang. Tágas volt, de nem túl tágas. Most már nem kell más, csak víz és világítás.
Volt nála mindkettő. A por beszivárgott a kulacs kupakjának menete alá, úgyhogy alig tudta megmozdítani, de aztán erős ujjainak egy végső, dühödt rántásával győzedelmeskedett. Nem maradt már sok víz. Per cseppet végigcsorgatott a nyelvén, lenyelte, ujjával letörölte a menetről a rákeményedett homokot, és visszacsavarta a kupakot.
És most világosságot. Harrigan életében már épp elég időt töltött a föld alatt ahhoz, hogy ne féljen a sötétségtől, de a józan ész azt diktálta, hogy az ember nézze meg, hová került. Harrigan utálta a titokzatosságot. Ha tudta, mivel kell szembenéznie, megküzdött bármivel, de nem szívesen tapogatózott vaktában, és nem szerette a sötétséget.
Az egy-két perc alatt, amíg a kulacs nyitva volt, elég víz elpárolgott belőle ahhoz, hogy észrevehetően megnövelje a barlang páratartalmát - legalábbis a Marslakóknak észrevehetően. Kifinomult érzékszerveiknek olyan volt, mintha sűrű köd támadt volna. A közelben, a sötétségben a grak felriadt. Távolabb, a barlang mélyén sóváran mocorogni kezdett valamelyik kis állat. És a zek tüsszentett.
Harrigan esetlenkedése felébresztette a barlang lakóit, és már belépésekor rászegeződött minden szem, fül és orr. Az egyik rágcsálóforma kis teremtmény vak rémülettel megugrott, amikor megcsapta az emberszag, aztán riadtan megtorpant, mert kis híján nekiment a zeknek. A békeállapot egyelőre megszűnt - új tényező lépett be, új egyensúlyt kellett kialakítani. Csöndesen várták a fejleményeket.

Harrigan semmit sem vett észre ezekből az előkészületekből, miközben azon igyekezett, hogy kitapogassa, hol van, kidörgölje a port a szeméből és pár csepp vízzel megnedvesítse kiszáradt torkát. De amikor a zek eltüsszentette magát, a váratlan hang szinte robbanásként hasított a fülébe. A rákövetkező halotti csendben Harrigan tisztán ki tudta venni az egyenletes lélegzés neszét. A közeléből jött, és nem is csak egy pontról. Világosságot, mindenáron!
A kezeslábasa zsebében kellett volna lennie egy zseblámpának. Nem volt ott. Kiesett, vagy ott maradt a homokjáróban. Volt viszont egy öngyújtója. Lázasan rángatta a kezeslábas cipzárját. Az néhány centit csúszott éktelen recsegéssel, aztán elakadt. Harrigan homlokán csorgott a veríték - a fegyveréhez kapott, de semmi nem mozdult a sötétségben. Lassan, nesztelenül bedugta két ujját a zsebébe, és előhalászta az öngyújtót. A fegyver csövét belémeresztette a sötétségbe, maga elé, a feje fölé emelte az öngyújtót, és felkattintotta.
A sárga fény szemkápráztató volt. Aztán megpillantotta a szemeket - a sötétségből elővillanó zöld, vörös szikrákat. Ahogy Harrigan szeme hozzászokott a fényhez, észrevette a grakot, ahogy ott kuporog a sarokban, mint valami gyapjas, fekete szörny. A Mars-lakó hatalmas, kerek szeme kifejezéstelenül nézte őt, széles szája kissé kinyílt, felfedte fűrészes fogsorát, hegyes füle szétterpesztve leste a neszeket. Csőrhöz hasonló, fényes orra és élénkvörös arcfoltjai Harrigan szemében egy félig megkopasztott bagolyhoz tették hasonlatossá. Póklábszerű ujjaiban veszedelmes külsejű kést markolt.
Harrigan tekintete körbevillant a figyelő állatok során. Nemigen ismerte a marsi állatokat, csak az alföldiek néhány házijószágát - ez itt bizarr együttes volt. A legtöbbje kicsiny, patkányszerű lény, nagy szemmel, az orra helyén tollhoz hasonló csápokkal - volt köztük szőrös, de volt pikkelyes, páncélos is. Mindannyiukon fantasztikus egyvelegben díszlettek a különféle színes foltok, redőzött szarvak, csipkés gerincek, amelyek vélhetően tetszettek nekik vagy párjaiknak. A barlang távoli végében egy száraz növényhalmon összegömbölyödve pedig egy karcsú, foltos, izmos lény hevert, majdnem akkora, mint a grak, és rámeresztette rosszindulatú, vörös szemét krokodilszerű, vigyorgó pofája fölött. Ahogy Harrigan szemügy re vette, az állat förtelmeset ásított, aztán lerakta a fejét keresztbe tett mellső mancsára - illetve inkább két szőrtelen, karmos kezére. Szeme bíborszínű réssé szűkült össze, s fakó szempillája alól pimaszul méregette az embert. Ellenséges benyomást tett, és Harrigan ujjai elszántan megindultak a fegyver markolata felé.
A grak tiltakozó kodácsolása hallatán megtorpant. Csak azt a szót értette meg, hogy bella - béke. Ezt ismerte, mert volt egy Bella nevű barátnője New Yorkban, még azelőtt, hogy leszerződött a Társasághoz. Azonkívül benne volt abban a litániában is, amelyet az embernek végig kellett volna hadarnia mindig, amikor megszólította valamelyik kis patkányt. Ezt az egy marsi szót ismerte, így hát odavetette, miközben nem vette le a szemét a vadállatról.
A grak most látott először embert. Visszataszító küllemű lény volt az ember, sokszoros rétegben fedte a finom fonású szövet, amelyet bizonyára sok éven át készítettek párjai, még ha suta ujjaik olyan ügyesek lettek volna is, mint az alföldieké, akik egyszer-egyszer készítettek ilyen holmikat. A grak ifjú elméjét izgalmas filozófiai kérdés foglalkoztatta. A grekka része-e ez a lény vagy sem?

A marslakónak a grekka szó annyit jelent szó szerint: "élőlények". A bolygó minden teremtménye valamilyen grak; mindegyikük - együtt vagy külön-külön grekka. Az első emberek, akik kapcsolatba kerültek a bennszülöttekkel, azt észlelték, hogy a Mars-lakók önmagukra használják a szót, és feltételezték, hogy az "ember" marsi megfelelője. Aztán persze Graziani, a neves antropológus rájött, hogy mi az igazság - ugyanez rendre előfordul a földi természeti népek között -, de a címke rajtuk maradt. Nem sokat számított, mert a grekka fogalom magába foglalta a bennszülötteket is, és tökéletesen érthető volt az a mód, ahogy a földi ember használta, a későbbiekben is. Ami viszont sokat számított, az az volt, hogy ez a szó adta meg a kulcsot a marsi pszichológia egész szövevényes rendszeréhez.
Az évmilliók során, mialatt szakadatlan küzdelmüket vívták a zord környezet erőivel a gyorsan megérő, majd gyorsan haldokló bolygón, az egész Mars-lakó fajban, alföldiekben és felvidékiekben egyaránt, szilárd bizonyosság lett az az alapelv, hogy a Természet engesztelhetetlen ellenségűk. Életűk keserű küzdelem, amelyben minden előny az ellenségé, a láthatatlan ellenfélé, aki minden lehetséges eszközzel ki akarja oltani az öntudat kicsiny szikráját valamennyi gömbölyű, szőrös kis marsi koponyában. Megtalálható már a legősibb legendákban is: az agyafúrt népi hós túljár a - nincs rá más kifejezés - megszemélyesített, gonosz Világegyetem eszén.
A grekka a végső kifejezése ennek a sötét világképnek. Az életért folyó küzdelemben minden élőlény - grekka - testvére a másiknak. Egyetlen Mars-lakó sem szállna vitába az evolúció elméletével - egész létének alapja az, hogy minden élőlény egy család tagja. Ez azonban erősen leegyszerűsített kijelentés, mert a továbbiakban a grekka fogalma szinte eltűnik a fenntartásoknak és kivételeknek abban a rendkívül szövevényes útvesztőjében, amelyet egy egykor magasan fejlett civilizáció évmilliók során épített köréje. A Mars-lakó, legyen felvidéki vagy alföldi, segítségére kell siessen élőlény testvérének minden esetben, amikor az utóbbi szemlátomást vesztésre áll a Természet elleni harcban; ám vannak bizonyos dolgok, amikre az egyénnek egymagában is képesnek kell lennie, ha nem akar szolgálatot tenni, bűnös örömöt szerezni a Gonosznak (aki megtestesíti az egyetemes balsorsot, aki a szerencsétlenségek véget nem érő özönét zúdítja mindenkire, aki grekka).
Hogy hol húzódik a határ, azt a logika segítségével nem lehet megállapítani. Másképp látják a sivatagi törzsek és másképp az alföldiek. A Begar törzs nem tűri el azt, ami szent kötelessége valamennyi Gorubnak, annak ellenére, hogy a két törzs nemzedékek óta nagyjában-egészében barátságban él egymás mellett. Egy nemzetség - de akár egy apai ág is - olyan módon viselkedhet és viselkedik, amelyet ha akármelyik másik nemzetség utánozna, mindörökre elveszítene több vagy kevesebb pontot a Gonosz és követei elleni mérkőzésben.
Az ifjú grak a barlangban azon törte a fejét, hogy az ember, illetve konkrétan Harrigan, grekka-e. Ha igen, akkor eredendően tagja az élőlények testvériségének, és vonatkoznak rá a testvériség törvényei. Ha nem, akkor nem lehet más, mint a gonosz Ősellenség megtestesülése vagy része, ennélfogva eredendően ellenség. Graziani útja és a Flemming-expedíció óta minden Mars-lakónak, egyénenként és törzsenként magának kellett meghoznia ezt a döntést, és eszerint kormányoznia további kapcsolatát az emberfajjal. A Begar törzsnek mindeddig alig volt kontaktusa az emberekkel, nem kellett még törzsként határozniuk. Most az ifjú grak arra jutott, hogy vár még a döntéssel, nyitva tartja a szemét, hadd mutassák meg az ember valóját további cselekedetei.
Harrigan persze minderről mit sem tudott. Valószínűleg az sem számított volna, ha tudja. Édesmindegy, hogy mit gondol valami oktondi állat a világmindenségről!

Egy pillanatig a halál rezdült meg a levegőben. Most már enyhülőben volt a feszültség. A kisebb áltatok visszatelepedtek, a fiatal grak vigyorogva, bólogatva kuporgott a sarokban. Csak a zek ferde vágású szeme méregette még mindig Harrigant, hűvös közönnyel. Az a förtelempont ott terpeszkedett el, ahol az ember fölegyenesedhetne! Harrigan farkasszemet nézett vele, és valamennyi szőrös vagy pikkelyes kis jószág fölemelte a fejét, a grak pedig aggodalmasan pislogott. Mindannyian érezték az ellenségesség szagát kettejük között. A zek megint ásított, kimutatta borotvaéles, fenyegető fogsorát és visszataszító, fehéres torkát, egy pillanatra megfeszítette hatalmas izmait, melyek öntött acéltömbökként burkolták erős vállát. Harrigan mogorván leült ott, ahol volt, a hátát nekivetette a hideg kőnek, a fegyvert letette a földre maga mellé, az öngyújtót egy résbe állította a Iába között.
Odakinn a tetőpontjára ért a vihar. A szél távoli süvöltése visszhangzott a nagy üregben. A sötétségből, kintről vörös porfelhők csaptak be, lengett, táncolt az öngyújtó lángja. Amikor egy-egy pillanatra csend lett, nem hallatszott más a barlangban, csak az egyenletes lélegzés nesze. Harrigan tudta, hogy minden szem rá szegeződik. Betolakodó volt, tartottak tőle. Hát csak tartsanak is! Félhet is mindenki az embertől ezen a nyavalyás, kiszáradt kis sárgolyón!
Visszanézett rájuk, s közben magában rosszindulatúan fantaziált valószínű szokásaikról. Jó néhány hihetetlen történet keringett arról, hogy mit hogyan csinálnak a Mars-lakók. Harrigan gúnyosan rávigyorgott a kis grakra, ahogy az eszébe jutott egy különösen gyalázatos vád. A grak megnyugtatóan visszamosolygott. Undorító torzszülött volt ez az ember, de megőrizte a békét…
Harrigan szemügyre vette a barlangot. Barlangnak nem is volt rossz. Száraz volt, a kanyargó járat védte a portól, ki lehetett nyújtózni benne - ha van tűz és van ivóvíz, kihúzhatja itt; amíg eláll a vihar.
Valamikor égett már tűz a barlang távoli végében, a kémény alatt, gondolta. Kormos volt a mennyezet, és a kő mintha hőtől töredezett lett volna. Túl közel volt azonban ahhoz a megtermett vadállathoz. Micsoda ádáz egy külsejű állat! Jobb lesz békén hagyni - de próbálkozzon csak meg bármivel, James Aloysius Harrigan majd megmutatja neki, ki a legény a talpán!
Egy szokatlanul erős széllökés egészen elhajlította az öngyújtó vékony lángját, sárga fonalkává nyújtotta. Harrigan gyorsan odahajolt és körülfogta a tenyerével. Kisebbnek, haloványabbnak látszott a láng, mint amikor meggyújtotta. Fölemelte az öngyújtót, és a füle mellett megrázta. Majdnem üres volt! Lecsukta a fedelét.
Nyomasztó lett a sötétség. A barlang láthatatlan falai mintha összeszorultak volna körülötte, mintha összenyomták volna a ritka levegőt, hogy alig tudott lélegezni. A por belement az orrába, torkába. Száraz, fémes íze volt. Vastartalmú. Karcolta a nyálkahártyát a torkában. Hangosan krákogott, megnyalta duzzadt ajkát. Vízre van szüksége! Csak pár cseppre! Lecsavarta a kulacs fedelét, és a szájához emelte.
Valahol a sötétségben megmozdult valami. Épp csak egy aprócska neszt hallatott - egyet koppant egy karom a sziklán -, de Harrigan meghallotta. Egész teste megfeszült. Így állunk hát! De jöjjenek csak! Ugyanolyan vakok idebenn, mint ő; és szeretné azt a napot meglátni, amikor akármilyen állat túljár az eszén!
Gondosan egy kőtömb mögé állította a kulacsot. Ha csetepatéra kerül sor, ott biztonságban lesz, ha viszont magával viszi, nekikoccanhat valaminek, elárulhatja, hol van. Bal kezébe vette a fegyvert, és óvatosan elindult a fal mellett, araszonként megállva fülelni. Nem hallott semmit, csak a többiek légzésének ritmikus, kísérteties suttogáság. Akármi mozdult is az imént, most nyugton maradt.
Ujjai rátaláltak az elsőre a lehullott mészkőtömbök sorából, amelyek félig az agyagba temetve hevertek a jobb oldali fal mentén. Majdnem a kéményig elértek, de körülbelül ötméternyire onnan, ahol az előbb ült, megszakadt a soruk, és ott a fal is bemélyedt, alacsony kis fülkét alkotott. Azon a ponton minden oldalról szikla venné körül, és pontosan szembekerülne a száraz növénykupaccal, ahol a zek feküdt. A két kőtömb között tökéletes kilövése lenne a förtelmes fenevadra…
Tapogatózó keze valami hideg, pikkelyes testhez ért, amely sietősen bevonaglott a kövek közé. Rémült nyikkanás hallatszott, iramodó lábak nesze, ahogy a rémült kis állatok szétszóródtak előle. Valami macska súlyú lény huppant Harrigan hátára, és belekapaszkodott, eszeveszetten karattyolva. Harrigan hátracsapott, leverte a földre. Aztán egészen közel, karnyújtásnyira megint meghallotta az alattomos karomcsusszanást a kövön. A zek!
Fény kell! Öngyilkosság szembeszállni azzal a szörnyeteggel vaksötétben! Az előbb a kezeslábas külső zsebébe tette az öngyújtót. Odanyúlt - de nem találta! Harrigan vakrémülete hirtelen elmúlt. Felguggolt, kezét gyengéd, szinte szerető mozdulattal rákulcsolta a fegyver markolatára. Nem riadt vissza a fenyegető helyzetektől, sőt. Úgy látszik, kiesett a zsebéből az öngyújtó; ha kell, megtalálhatja, ha visszamegy arra, amerre jött. Nem nyelte el a föld. De nem volt szükség rá. A sötétség őt védte, nem az ellenséget. A sötétben nem látják.
Visszaereszkedett négykézlábra. Megint csend volt körülötte. Meghallaná, ha megpróbálkoznának valamivel. Már majdnem a mélyedésnél járt; és ha egyszer ott van, csak dinamittal férkőzhetnek hozzá! Egyenként lepuffanthatja őket, ha megpróbálnak bejutni. 
Kőkemény volt az agyag, tele kis kőszilánkokkal, belevágtak a térdébe még a vastag ruhán át is. A mennyezet is alacsonyabb volt itt; a könyökére keltett ereszkednie, úgy kúszott előre, szinte hason.
Bolondul kalapált a szíve. Túlerőlteti magát ebben a ritka levegőben! Az oldalára hengeredett, háttal az egyik nagy kőtömbnek, és belemeredt a sötétségbe. Még egy-két méter, aztán lefekhet, úgy várhatja őket. Időre volt szüksége. És tiszta fejre. Átkozta az ostobaságát, hogy nem hozott el egy oxigénpalackot a homokjáróból. Egy szippantás belőle, és akár mindannyiukkal egyszerre szembe tudna szállni, puszta kézzel!
Ahogy újra elindult, valami megcsörrent mellette a kövön. Odanyúlt: az öngyújtó! A farzsebében volt! Ilyen hülyeséget - hagyta, hogy megzavarja a sötétség! Minden állat fél a tűztál. Bármikor kifüstölheti őket, ha akarja. Ő az úr a barlangban! Elégedett vigyor terült szét maszatos arcán, ahogy térdén-könyökén továbbkúszott a porban.
Egy nagy tömb majdnem eltorlaszolta a mélyedést, amelyet keresett. Alig ért be, de befurakodott; mögötte bőven volt hely. Kitapogatta azt a rést a kövek között, amelyik szemben volt a fészekkel, óvatosan beirányozta a fegyvert, és felkattantotta az öngyújtót. Most!
A fészek üres volt.
Harrigan elkáromkodta magát, és odahengeredett a másik réshez. Az öngyújtó fényében meglátta a barlang távoli végét, a zugában tágra nyílt szemmel gubbasztó grakot, a bejárat fekete torkát - és a zeket!
A fenevad szemlátomást elsurrant mellette a sötétben. Most ott állt, ahol egy perccel előbb Harrigan, a bejárat közelében. Válla fölött visszanézett rá - förtelmesen festett, mint egy óriási, hüllőpofájú menyét, piszkosszürke foltokkal. Rávigyorgott Harriganre, vörös szeme gúnyosan megvillant, aztán kinyúlt kézhez hasonló mancsával, és fölemelte a kulacsot!
Harrigan első lövései a sziklát találták el a szörnyeteg feje fölött; elvakította a fény. A következő végigszántott az állat tarkóját borító durva sörényen. Az utolsót közvetlen közelről belelőtte vicsorgó pofájába. Aztán az öngyújtó pörögve végigcsúszott a földön, és Harrigan karját acélfogóhoz hasonló karmok ragadták meg.
A sziklatömbök mentették meg az életét. Az állat elkapta a karját, de Harrigan teste védve maradt. Nem engedte el a fegyvert; elfordította karját a szörnyeteg szorításában, és kilőtte minden töltényét a sötétségbe. A szorítás enyhült, és Harrigan kiszabadította a karját. Csorgott belőle a vér, ahol a zek karmai belehasítottak a húsba. Aztán a jobb oldali hasadékon át látta, hogy hirtelen fehér fénycsóva villan fel, ahogy az öngyújtó lángja belekapott a fészek csontszáraz gaztömegébe.
Nappali világosság lett a barlangban. Harrigan meglátta a zeket - széles mellkasán ömlött a vér egy tépett szélű sebből, pofája véresen, gyűlölettel vicsorgott. Az egyik golyó hosszú árkot tépett a feje oldalán. Maga alá húzta erős hátsó lábait, kézhez hasonló mellső mancsaival megragadta a nyílást elzáró kőtömb sarkát, és húzni kezdte. Csomós kötegekben duzzadtak ki az izmok a karján, a vállán, ahogy gyürkőzött a súlyos sziklával. Aztán a kő tövében megroppant a kemény agyag, s a nagy tömb lassan kifordult a helyéből. Szabad volt az út. A menedékből csapda lett!
Csak egy lehetőség maradt. Harrigan megpróbálkozott vele. Kétségbeesetten előrevetette magát, a sziklahasadékból egyenesen az állat karjai közé. Mindkét kezét nekifeszítette a keskeny alsó állkapocsnak, és fölfelé, hátrafelé kezdte feszíteni a nyáladzó pofát, széles háta minden erejével. A zek hátsó lábára emelkedett, magához szorította, kivonszolta a szabadba, kegyetlen hátsó karmaival tépte a testét. Harrigan összeszorította a fogát, érezte, hogy megmerevedik, kiegyenesedik a karja, ahogy az iszonytató fej hátrább feszül - egyre hátrább. Szinte vörös ködön át látta, hogy a szörnyeteg háta mögül rámered a grak bagolyszeme, látta, hogy vörösen megvillan a tűzfény egy késpengén. Érezte, hogy a zek összerándult, ahogy hátába hatolt az éles kés. Köhögni kezdett, egész testét rázta a hörgő köhögés. Karja görcsösen megszorult Harrigan körül, karmai belevájtak a hátába, ahogy a rézpenge újra és újra belemélyedt. Aztán lassan-lassan elengedte. A fenevad meghalt.
Az égő gazokból már csak zsarátnok maradt. A por, melyet fölkavartak a küzdők, vörös fátyolként függött a levegőben. A porfátyolon át, fektéből, Harrigan felpillantott a kis bennszülöttre, miközben elgyötört tüdeje fájdalmas zihálással kapkodta a levegőt. A nyavalyás kis patkány megmentette az életét! A kezeslábas ujjával letörölte arcáról a vért és a port, aztán lassan feltápászkodott. Meg kellett görnyednie, hogy elférjen a mennyezet alatt. Az a kés… az emberi fegyver! Vajon honnan szerezhette a grak?…
Egy lépést tett a grak felé. Mielőtt még egyet léphetett volna, a kés beleszaladt a hasába, közvetlenül a mellcsont alatt, heggyel fölfelé, a szív irányába.

Ott kuporgott a grak a sötétben, hallgatta a vihar távoli zúgását, és azon gondolkodott, mi történt volna a barlangban, ha nem jött volna oda az ember. A zek megbízhatatlan szövetséges volt; lehet, hogy előbb-utóbb megtörte volna a békét. És ha egyszer föltámadt volna benne a vérszomj, akkor persze kényszerűségből meg kellett volna ölni. De ha az ember nem jön oda, ezt a kényszerűséget talán el lehetett volna kerülni.
Nagyon agyafúrt volt ez az ember. A grak mindvégig szinte bizonyos volt benne, hogy az, aminek mutatja magát. De mint mindig, most is volt valami - egy apróság -, ami elárulta. Nem ismerte a víz törvényét.
Minden bizonytalan helyzetben, morfondírozott elégedetten a grak, adódik valami hétköznapi apróság, amiben az Ősgonosz vagy követei elárulják magukat. Egyvalami, ami világosan megkülönbözteti az igazi grakot a Természet erőitől, amelyek ellen mindörökké küzdenie kell. Tisztán kell látni az ilyen áruló jeleket és gyorsan cselekedni!
A víz kérdése jószerivel az alapja volt a törvénynek, amely minden grekka valamennyi élőlény - létét igazgatta. A víz volt az, amit mindenkinek meg kellett kapnia, amit a törvény szerint senki nem tagadhatott meg a másiktól. Nélküle nem lehetett volna élet. A víz adott erőt minden élőlénynek, hogy tovább harcoljon az örök ellenséggel.
Az ember vizet hozott a barlangba. A törvény szerint minden grekkának osztoznia kellett rajta, szüksége szerint. De amikor a zek odament a részéért, az ember meg akarta ölni. Ezzel az aprósággal elárulta magát: nem grak volt, hanem a Gonosz teremtménye. Így hát meghalt. Így hát újabb győzelmet aratott az élőlények testvérisége a Világmindenség ellenében.
Dalba foglalja majd, ami történt, és elénekli a törzsi tűz mellett. Ha elcsitul a vihar, majd jelet vés a sziklába a barlang bejárata fölött, hogy megtudják mások is, akik idejönnek. A barlang pedig, ahol már ősapái is élesztgették tüzeiket, megőrzi a zek és az ember tetemét így, egymás mellett, tanúságként mindörökre.

Békés András fordítása