Olman - Láng, füst, hamu

Kattanás. Rőt szikra pattant elő, s lobbot vetve lángot keltett a sikátor sötétjében. Elkeseredett, reménytelen arcot világított meg - a keskeny száj megremegett, ahogy az új erő szétáradt testében. Ismét elégedettség töltötte el, a világ ellenségességét, a kilátástalan mindennapok komorságát elemésztette a lángok forrósága. A keretekre, szabványokra fittyet hányó tűz tánca rendet teremtett a káoszban. A rengeteg szabálytól szétforgácsolt elméje megnyugodott, mert itt és most szabad lehetett. Egyeseknek alig pár perc, másoknak annyi se, ám ő ki akarta élvezni ennek a szabadságnak minden pillanatát. Együtt akart lobogni a lángokkal, szabadon folyni a vörös esszenciával, táncot ropni a korlátokat nem ismerő, féktelen tűzzel. 

Ahogy a lángok visszahúzódtak ezüstbarlangjukba, parázs izzott fel - akár a sarkon kuporgó macska szeme. Nem volt egyedül. Ilyenkor sosincs - az éjszaka feltárul előtte. Olykor az örvénylő-kavargó füstből alakok bontakoznak ki, melyek éppúgy lehetnek felcsigázott képzelete szüleményei, mint a szabadság és megkönnyebbülés testet öltött szellemei. A sűrű, szürkés-fehér folyadék szálakra bomlott, az egység szertefoszlott, halovány emlék maradt csupán, amint elenyészett a homályban. A zsarátnok fénye újra felpislákolt. Osonó árny a szűk falak közt - a kandúr közelebb lépkedett. Talán közelségre vágyott, talán megunta a büszke magányt, amit egy ilyen csendes este nyújthatott. A szabadság levét megízlelő sóhaj megszabadította őt a gúzsba kötő korlátoktól, a szabályok akasztófahurkaitól. Szertefoszló, fátyolos selyemfonalakká halványult a tömény, dérszín erupció - a szabadság éltető pillanata tovaröppent az éjszakában, hogy helyet adjon a vágy újabb, követelőző csápjainak. 

Hosszú és mély, mi erőt ad, 
gyors és heves, mi szétszakítja a gátakat, 
s kínzó, mi örökkön visszatér - 
elmúlás és hiány. 

Ha egyszer valami meggyullad, sokáig éghet, de végül minden sötét, halott porrá lesz. Ez a törvény. Nem lehet ellenkezni neki. Bekövetkezik, ha akarod, ha nem. Mint a sors maga. Súlyos kőként hullott alá, pedig alig volt nehezebb egy tollpihénél. Az esőáztatta, nedves kőhöz érve szétmállott - apró, kiégett darabokra. Mivel a körnek az a feladata, hogy útjának végére érve annak kezdetétől folytatódjon, a szürke hamvakra újabbak rakódtak. Egy-egy pillanatnyi élet zuhant rá minden alkalommal - a múlt emlékei. 

Míg egyik csak esik némán, 
feledésbe hullván, 
másik ordítva csapódik a köveknek, 
visszatérni itt már lehetetlen. 
Az erő is lassan enyészik, 
éjsötét űrt hagyván, 
így azonnal felébred a vágy 
újabb vígasz után.