Olga Larionova - Válás Mars módra

- Coralie?
Felpattant, és rámeredt a feleségére. Igen, persze, Coralie. Miről van hát szó? Minek is kell felugrania és üvöltenie, hogy az egész ház hallja? Coralie…
- Coralie, hogy vinne el az ördög. Újra leült az ágyra, és hosszan dörzsölte a halántékát. Az elmúlt négy év alatt a szó szoros értelmében egyetlen nap sem telt el anélkül, hogy Coralie valami soron következő angyali szokást ne vett volna fel. Íme, ma is - egy alvó emberre nézni.
- Miféle szokás ez… egy alvó embert nézni?
Immáron négy éve, hogy ilyen apró szokásokból próbálja kialakítani az egyéniségét. Minden áldott nap gondosan ki agyal egy új szeszélyt, miközben nem felejti el, és időről időre megismétli az előzőeket. Valószínűleg magában ezt "az egyéniség elmosódása elleni tevékeny tiltakozás"-nak hívja. Most ez a tevékeny tiltakozás abban nyilvánult meg, hogy merőn bámul rá kerek gombszemével, amelyet keskeny vágásként álló, üveges pupilla oszt ketté.
- No, mit bámulsz rám, mint egy csivitelő hómadár?
A pupillák üveges, álló vize azonban - állóvíz. Teljesen nyilvánvaló, hogy a hósármány kihullott felesége emlékezetéből. Pedig nagyon szép madár volt. Egészen kicsiny, belefért az ember tenyerébe.
- Hát csakugyan nem emlékszel? Egészen kicsiny madár, belefért volna a tenyerembe…
A hósármány szeme azonban nem volt kerek, mint az embereké, hanem hosszúkás, és szemfehérje gyöngyházfényben ragyogott. A hómadár, amelyet első közös nyarukon láttak, amikor egyre távolabb jutottak el északra, amíg a sarkvidéki barna mocsarakig nem értek. Már vissza akart fordulni, de Coralie egyre tovább vonszolta őt magával, mindenáron el akart jutni az Északi-sarkra, hogy igazi havat lásson, és meg is pillantották, mivel hideg volt a nyár, és a sark hósapkája nem olvadt el egészen. Ha forró lett volna a nyár, hiába mennek el akár egészen az Északi-sarkig, és lehet, hogy akkor Coralie elhurcolja őt a Déli-sarkra, a legeslegdélibb pontra, mivel a fejébe vette, hogy havat lásson.
A hószigetecske egészen aprócska volt, de odaértek, mire beesteledett, és ott töltötték az éjszakát. És akkor szállt le mellettük a fehér madár.
- Leszállt mellettünk…
- Emlékszem - mondta Coralie. - Én mindenre emlékszem, Cid. Abbahagyta halántékának dörzsölését, és felkapta a fejét.
- No és aztán?
Úgy látszik, emlékezett még valamire a számtalan rossz szokásán kívül, amelyekből összeállította gondosan kiagyalt én-jét.
- Nem kell - mondta Coralie kérő hangon -, nem kell így. Valóban szép madár volt. Leszállt előttünk, és kissé széttárta a szárnyát, hogy a végével a hóra támaszkodjék. Hosszan nézett bennünket, és sehogyan sem értette meg, hogy kik vagyunk.
- Ugyan már! - vágta rá Cid. - Eszébe sem jutott, hogy megértse. Azzal volt elfoglalva, hogy bárgyún eméssze a táplálékot, mert telezabálta magát mindenféle kukaccal a barna mocsarakból, meg töppedt bogyókkal és döghússal. A te hómadarad, a csivitelő hósármányod mindenevő. Mindent fölfal.
- Nem kell így beszélni, Cid - kérte Coralie újra. - Azután te is rosszul éried magad, ha így beszélsz.
Cid gyorsan a feleségére pillantott, és közelebb húzta az öltönyét.
- Kedveském - mondta, és végighúzta a cipzár nyelvét, úgyhogy a fémfogacskák felüvöltöttek -, az elmúlt négy évben te csodálatra méltóan megtanultad, hogy mi kellemes nekem és mi nem. Aztán pedig beállítasz a szobámba hajnalban, és rám mereszted a szemed, én meg felijedek, és kiver a hideg veríték.
Coralie megfordult, és elindult hálószobájába. Most, amikor már nem nézett rá mozdulatlan madárszemével, hanem nesztelenül suhant a fal mellett, könnyedén érintve ujjaival, és minden mozdulata csodálatosan olyan volt, mint régen - mint akkor, azon a messzi, első nyáron -, hirtelen minden összekeveredett.
- Várj már, az égre kérlek! - kiabált utána bosszúsan. - Gyere ide, ha már felkeltettél Még van egy kis időm.
Coralie megállt a falhoz támaszkodva, s háta mögé dugta a kezét. - Nem - felelte. - Nem kell, Cid.
Hát így. Most két-három naponként egyre azt mondja majd neki: nem kell. Egyetlen reggel két új szokást is felvett.
- Cid, nem akarom így, csak azért, mert még van egy kis időd…
- Kedveském, valahogy nem tudok visszaemlékezni arra, hogy mi valaha is a fejünket törtük volna az indokoláson.
- Igen - felelte Coralie -, mivel azelőtt volt egy fehér madár, és hó is volt, és a csillagok úgy ragyogtak, hogy fényük visszatükröződött a havon.
Cid lehunyta a szemét, és valóban visszaemlékezett a hóra meg a madárra és a madár árnyékára is, amikor tüzet csiholt. Mindez felrémlett előtte, de nem látta a havon a csillagok visszatükröződő fényét.
- Nem - mondta -, ilyesmi egyszerűen nem is létezik.
- Fehér madár - ismételte Coralie -, és csillagok fénye a havon. - A madár, az volt - mondta Cid.
- És a csillagok, amelyek visszatükröződtek a havon. - Vigye el őket az ördög, csak tükröződjenek!
Coralie semmit sem szólt. Így volt ez négy éven, négy átkozott hosszú éven át. Van egy szörnyű betegség: amikor nem alvad meg a vér. Coralie maga semmi szörnyűséget sem követ el az ember ellen, csak hagyja, hogy kifolyjon belőle a vér - cseppenként, szüntelenül, amíg el nem fogy.
A test minden csepp vérrel egyre könnyebb lesz. Íme, most egészen könnyű már. Súlytalan. Idegen. Idegen.
- Nos hát - jegyezte meg Cid -, most már időm se maradt. Az ajtóhoz ment és megállt, amikor Coralie mellé ért.
- Elmégy hazulról? - kérdezte.
- Igen - felelte Coralie -, de visszajövök, mire megérkezel.
Cid bólintott, és végigment a keskeny ösvényen, megpróbálta elfoglalni gondolatait az aznapi dolgaival, hogy elűzze ingerültségét, amely azóta fészkelte be magát tudatába, amióta felébredt. Köröskörül minden - a bársonyos narancsleveleken a harmatcseppek, a közeli látóhatár lilás tisztasága és az éjjel megfagyott kavics friss ropogása -, minden önkéntelenül arra emlékeztette Cidet, hogy most reggel van, korán reggel. Egy rosszul elkezdődött nap. Letért az ösvényről, a garázshoz ment, és kiválasztott egy mobilt; megadta a szokásos útirányt, és érezte, ahogyan a gép simán a magasba emelkedik. Lehunyta a szemét, hogy végre összpontosítsa figyelmét aznapi dolgaira, és ez most sikerült. Így ült ott néhány percig, amíg a mobil lefelé nem bukott, és akkor kinyitotta a szemét - és nyomban emlékezett az ébredésre. Ugyanügy, mint most, alighogy fel nyitotta a szemét, megpillantotta a lila ruha szegélyét és a teljesen idegen, ismeretlen kezet.
Akkor felugrott, és elkiáltotta magát: "Coralie?" - és valóban a felesége állt előtte. Lila ruhában, kezét a háta mögé dugta. Állandóan a háta mögé rejtette a kezét, és ezért nem emlékezett arra, hogy az ébredés pillanatában mi döbbentette meg őt annyira.
És most világosan emlékezett arra a napbarnította, addig sohasem látott kézre, és megértette, hogy Coralie elhagyja.
Cidnek elállt a lélegzete, mintha mobilja teljes sebességgel a sűrű, áthatolhatatlan, anyagszerűen létező magányosságba fúródott volna. Tehát, úgy látszik, Coralie elmegy. De miért éppen most, és miért éri ez őt most ennyire váratlanul?
Coralie tette nem illett bele kapcsolatuk logikus sablonjába, ami eddig olyan kitűnően megmagyarázta neki mind a saját, mind a felesége tetteit. Ezen az egyen kívül. Következésképpen vagy az évekig érvényes sablon hibás, vagy a tett…
Cid hirtelen megnyugodott. A sablon pontos. Egy olyan asszony, mint Coralie, nem képes otthagyni egy olyan férfit, mint ő. Ostobaság. Ebben nem volt semmi önteltség - ellenkezőleg, túl jól ismerte saját hibáit. Éppen ezért nem hagyhatta el őt Coralie, mivel elég pimasz és elviselhetetlen volt ahhoz, hogy jogot formálhasson az asszony állandó, vég nélküli jóságára és gyöngédségére. Éppen ezért nem is várta, hogy Coralie elválik tőle.
És lehet, hogy a keze - az csak úgy rémlett neki? Belekapaszkodott ebbe a vigaszba, és megpróbálta visszanyerni előbbi magabiztosságát, és végre egészen megnyugodott, emlékezve arra, hogy Coralie megígérte: hazamegy, mire ő hazaér. Ha Coralie elhatározza, hogy végleg otthagyja őt, akkor egyszerre megtenné. Túlságosan sok erő kell ahhoz, hogy valaki fokozatosan szakadjon el a múltjától. Csak képzelte az egészet. Kedveském, nem mégy el tőlem sehova sem.

Coralie csak állt ott, az ajtófélfához simulva, kezét a háta mögé rejtve, amíg a férje mobilja el nem suhant a kert fölött; akkor gyorsan végigfutott ugyanazon az ösvényen, amelyen az imént Cid ment, és beleült az első útjába kerülő gépbe; a mobil úgy nekiiramodott, hogy Coralie odaszorult az ülés támlájához. Ez már túlságosan is a meneküléshez hasonlít. Nem kell így csinálni. Hiszen még visszajön. Megígérte, hogy visszajön.
A sötét előcsarnokban - nem mindenki akarta, hogy felismerjék - sokan voltak. Coralie gyorsan odalépett a phone szabad képernyőcskéjéhez, és fölé hajolva eltakarta vállával.
- Bi, kérlek - szólalt meg Coralie -, gyere ki hozzám!
Bi hátulról lépett Coralie-hoz, és Coralie összerázkódott, amikor Bi erősen megszorította a kezét.
- Nos, butácskám, mégiscsak eljöttél?
Coralie néhányszor bólintott. Bi behúzta maga után egy fülkébe, és leültek egy kőpadocskára, fejüket mélyen lehajtva.
- Nem vette észre? - kérdezte Bi, barátnője kezét nézve.
- Úgy látszik, nem - felelte Coralie. - És kár volt ennél abbahagynom. Már tegnap mindent be kellett volna fejeznem, hogy semmi, de még a semminél kevesebb se maradjon meg belőlem.
- Van időd - mondta Bi. - Soha nem késő. Egykor én is ugyanígy siettem.
- Kérlek, Bi, ne kezdd el az egészet elölről. Tegnap engedelmeskedtem neked, és semmi értelme sem volt.
Butácskám, ez feltétlenül szükséges… beszélni, beszélni, beszélni… Mert amikor már semmi sem marad a régi testedből, lehet, hogy vissza akarsz mindent kapni, és… nem lehet.
- De miért, Bi? Hiszen tegnap te magad mondtad: "Próbáld meg először a kezed megváltoztatását, és ha meggondolod, akkor ugyanolyanra változtatom vissza, mint amilyen azelőtt volt".
- Semmi sem tér vissza úgy, mint amilyen azelőtt volt. S a kezed hiába lesz újra ugyanolyan színű és formájú, mert… egyszer már másmilyen volt. Örökre megmarad benne annak az emléke, hogy egy egész napon át olyan volt, mint egy délvidéki asszony fürge, napbarnította keze. És azután…
- Mi lesz azután, Bi?
- Jól van, ne kezdjük el az egészet elölről
- Akkor kérlek, Bi, változtass át engem egészen. Hogy egyetlen kis vonás se emlékeztessen arra, hogy milyen voltam azelőtt. És kérlek, ne beszélj- le többé, mivel most még van erőm, hogy valamit kezdjek magammal, de hamarosan már ennyi erőm sem lesz. Ha tudnád, milyen szörnyű ez… hogy egészen mindegy neki, tökéletesen mindegy, bármit is csinálok. Mindegyre csak azt a fáradt gúnyolódást látom. Ez a közömbösség minden erőmet kiszívja, az egész véremet, az egész életemet. Még egy kevés hiányzik - és már nem marad belőlem más, csak az üres bőr, a puszta, kiszáradt hüvely. Csinálj belőlem új embert, Bi, és majd elmegyek valahová, elrejtőzöm, és talán magamhoz térek. Kérlek, csináld úgy, hogy egészen más legyek!
- Ha úgyis mindegy neki, akkor miért… egészen?
- Mert addig mindegy neki, amíg vele vagyok. Amikor azonban elmegyek, akkor kínozni fogja a gondolat, hogy valaki más csókolja a kezemet, a számat, a hajamat, és hozzám ér, és minden más. S különben is, egészen el kell hagyni valakit, hogy ne legyenek véletlen találkozások és váratlan egyezések a jövőben. Egyszer s mindenkorra. Nem én gondoltam ki ezt és nem most.
- Igen - hagyta rá Bi -, nem te, és nem most. Még amikor a levél leválik az ágról, vagy a sün elhullatja tüskéit, az is fáj. Az emberek réges-régen próbálnak fájdalommentesen elválni egymástól, megkíséreltek sok ezer módot, és ez csupán az utolsó mód, de ne hidd, hogy a legsikerültebb. Mindenképpen fáj.
- Tudom - felelte Coralie. - De egyszer s mindenkorra… az becsületesebb. És bátrabb.
- És mégis… gondold meg még egyszer.
- Nem, Bi, kérlek, csináld úgy, hogy minél gyorsabban minden véget érjen.

A háta mögött nesztelenül áradva emelkedett a meleg az ajtókkal ellátott kaloriferokból, és előtte, a látóhatár mögé vezető ösvényeken apatikusan és zavartalanul gurult az éles kavicsokon a kicsiny esti nap. Az a keskeny küszöb az otthoni meleg és az esti, átható nedvesség határa. Keskeny csík, amely már nem az otthonod, és még nem az a világ, amely otthonod hátárain kívül esik. Megfelelő helyet választottál magadnak: semmire sem gondolva, csodásan pontos helyet választottál ki - annak az otthonnak a határán, amelyből elment a feleséged, és annak a világnak a határán, amelyben ezentúl nélküled fog élni. Cid kinyújtotta a lábát; ott ült az üres ház küszöbén, a meleg a hátát simogatta. Lement a nap.
Cid még sokáig ült ott, és a Iába, amely hosszú volt, akár az árnyék, egészen megmerevedett a zúzmarával borított ösvényeken; ekkor felállt, és néhány lépést tett, hogy kinyújtózzon és megmelegedjék, de amikor nem érezte a háta mögött az otthon megszokott melegét, egyszercsak elvesztette előbbi tudathasadását, és megértette, hogy nincs többé otthona, amelyből . Coralie elment, és az a világ is megszűnt, amelyben minden létezik, e házat kivéve; nem létezik számára az a világ sem, amelyben most Coralie él; végre-valahára felfogta, hogy a keskeny küszöb nem választja el a kettőt - Coralie, egykori felesége egyikben sincs.
Cid bement a lakásba, és sokáig kereste meleg, éjszakai fehérneműjét. Az utóbbi időben sohasem mentek el Coralie-val hazulról. Ők Coralie-val… Az ördögbe is - gondolta Cid -, "mi, Coralie-val" vagyunk. Mindez hazugság. Jóindulatú hazugság, mint az, amit egy halottról elmondanak. Ez a négy év számára csak úgy szerepelt: "Esténként nem jártam el sehová." Vajon mit csinált Coralie? Talán néha eljárt valahová. Egymagában. Észre sem vette. De most: "Mi, Coralie-val." Milyen megható! És mindez csak akkor, amikor Coralie már nincsen!
Végre felöltözött, és végigment az ösvényen, egyenesen oda, ahol most éppen lement a nap. Sokáig ment, nem fordult le az útról a garázshoz; addig ment, amíg fel nem villantak előtte a központ fényei. És a hosszú úton egyre arra akart visszaemlékezni, vajon Coralie eljárt-e esténként hazulról, és ha eljárt, mit vett fel magára. Maga a ruha azonban esti távolléteinek nem volt bizonyítéka - nem, egyszerűen azt akarta a lehető legpontosabban tudni, látni, hogyan jár a felesége a szobákban, hogyan vetkőzik, hogyan öltözik, és minden ilyesmit - és felesége vékony alakja engedelmesen derengett előtte a félhomályban, felöltözött és vetkőzött, felvette és levette azokat a ruhákat, amelyek voltak neki, és amelyeket Cid most kigondolt; de amikor a központ legelső házaihoz ért, valami mintha megszakadt volna benne, és a képzelete által teremtett kép már nem engedelmeskedett neki, elvált látomásától, és szembejött vele, fejét hátraszegve, sovány, éles könyökét magasba emelve, mint ahogyan az asszonyok csinálják, amikor valamit a hátukon kell összegombolniuk.
Cid levegő után kapkodott, és lehunyta szemét. Ha az ember meggondolja, hogy Coralie már nem létezik. Mintha erről gondolkozhatna az ember. Ha egy nőnek egy férfi az eszébe jut, akkor az egészre gondol, a testére és a lelkére. Ha azonban egy férfi gondol egy nőre, a testére gondol, és az eszére, és csak azután a lelkére… Ó, mindez nem az, nem az! Csak a lelkére emlékezik most, ha az a valaki olyan volt, mint Coralie. Vajon ez a gondolatok emléke?
Cid kissé kinyitotta a szemét, nyelt egyet, összeszedte az erejét, hogy továbbmenjen. Furcsa, hogy eddig nem jutott eszébe, hogy Coralie-ból megmaradt valami, és ez a "valami" egy idegen testbe olvasztva él, mozog és mindenekelőtt rá gondol. Egy egészen kicsiny "valami". Mit tettél, Coralie? Hiszen megölted a lelked! Még egyszer elképzelte, hogy az a kicsiny "valami" most rá gondol, és akkor egy kevés visszatért előző magabiztosságából. Hiszen még most is szeretsz, kedveském. Belefáradtál, nem bírtad tovább, de engem szeretsz. Elhatároztad, hogy megmented a lelkedet. Még megbánod ezt, kedveském. Nem gondolt többé erre a kicsiny valamire, úgy ért be a központba, mintha semmi sem történt volna vele.

Odament hozzá egy leány, és leült mellé, könyökét a nedves pultra rakva. Cid rásandított, és arra gondolt, vajon köszönnie kelt-e, vagy ez fölösleges, és hirtelen arra is ráébredt, hogy nem véletlenül választotta ezt a kis csöndes bárt, hanem azért, mert itt az a szokás, hogy a vendégekkel szóba állnak. Nem először járt itt, de eddig a tulajdonos senkit sem küldött hozzá. Úgy látszik, tudták, hogy most erre van szüksége. És most odament hozzá egy egészen ostoba csecsemő, a gömbölyű könyöke a szűk ruhaujjból nedvesen bukkant elő.
- Egyedül? - kérdezte a leány, és cipője orrával arrébb lökte Cid meleg kabátját, amely a padlón hevert.
- Egyedül - felelte Cid lassan. - Egészen? - kérdezte a leány.
- Egészen - felelte Cid, és alig tudott elszakadni a poharától.
- Naháát! - mondta a leány vontatottan. - És miért vagy egyedül?
Cid hirtelen megértette, hogy a részegségben van néhány olyan perc, amikor az ember teljesen védtelen, és bárki beleköthet, és a legszentebb érzéseibe beleavatkozhat, és az ember képtelen ellenkezni. Pontosan tudta mindezt magáról, és azt is gyanította, hogy másokkal is így történik mindez.
- Akarsz inni? - kérdezte Cid.
- Nem - felelte a leány -, nagyon rossz azután, és azt nem szeretem, meg nehéz úgy beszélgetni.
- Elhagyott a feleségem.
A leány a kezére támasztotta állát, és tágra nyílt szemmel meredt rá. - Végleg?
Cid bólintott.
- Átváltozott… mássá? - kérdezte a leány szinte suttogva. Cid megint csak bólintott.
- És ez nagyon fáj?
- Igen - mondta Cid, bár el sem tudta képzelni, hogy az lehetséges, hogy voltaképpen egy ember ismeretlenné válhat. - Igen. Ez… ez olyan, mintha az embert megnyúznák. És a csupasz húsára festékkel festenek rá, hogy ne hasonlítson. És a haját is feltekerik…
- Ó, ne folytasd, nem kell, mert mindjárt megszököm, a gazda pedig…
Igen, a leány sírva fakad és elmenekül, a tulajdonos pedig kiteszi a szűrét. És mindenkinek csak rossz lesz. Látod, mit csináltál, Coralie?!
A leány felemelte a kabátot, kirázta, és Cid térdére rakta. Cid gépiesen figyelte a leány mozdulatait, és arra gondolt, hogy egyáltalában nem hasonlít Coralie-ra. Bár ha valaki megváltozik, akkor úgy kell megváltoznia, hogy ne hasonlítson, hogy szinte az ellentéte legyen. Hiszen Coralie még most is őt szereti, természetesen szereti, és tudja, hogy ő most rosszul érzi magát, nagyon rosszul, és Coralie elkerülhetetlenül tudni akarja, hogy mi van vele, hogy ki van vele, és felismerhetetlenségében maga keresi az alkalmat, hogy vele találkozzék… És már semmi sem létezett, egyáltalában az egész világon semmi sem létezett a rettenetes és szánalmas kérdésen kívül: "És ha?…"
Cid csöndesen lehajolt, és óvatosan, nehogy megijessze, azt kérdezte a leánytól: - Jártál már az Északi-sarkon?
- Ühüm - felelte a leány. - Nemrégiben. - Ott fehér madarak vannak.
- Igen, láttunk is ilyeneket. - És hó is van.
- Igen, mély hó, egészen eddig ér. - És csillagok, olyan ragyogóak…
- Igen, nagyok… - mondta a leány. - És emlékszel, hogy milyenek?
A leány megrázta fejét, elgondolkozva azon, mihez lehetne hasonlítani a csillagokat, de semmit sem talált.
- Ilyenek ni! - mondta, hüvelykével mutatva a méretet a férfinak. - Ilyenek.
- Olyan fényesek, hogy visszatükröződnek a havon - mondta a férfi keserűen. - Valószínűleg - hagyta rá a leány.
Cid felállt és fizetett.
Mire ennek az éjszakának a feléhez ért, már semmi sem maradt meg belőle, ami azelőtt volt. Kijózanodott, és minden illúzióját elveszítette, ide-oda ténfergett a külváros végtelen utcáin, az utoljára záró éjszakai bárokat keresve. Ha nyitott ajtóra talált, bement, és gyorsan körülnézett, hamar megtalálta azt, aki legkevésbé hasonlított az egykori Coralie-ra. Akkor odahívta, bort rendelt, és azt mondta:
- Hideg van.
És a leány azt felelte:
- Igen, odakint hideg van, de mi már bezárunk!
És sietett bort hozni neki, és Cid, a kínok kínját elszenvedve azt mondta: - Hideg van, mint északon. Jártál már északon?
A leány a férfi keze ügyébe rakta a bort, és valamit felelt, de Cid tovább beszélt: - Fehér madarak vannak ott, és hó és csillagok.
A leány megint csak felelt valamit, mindegy, hogy mit, és Cid nem volt képes elmenni anélkül, hogy meg ne kérdezze:
- És tudod, hogy milyenek a csillagok?
De azután fel kellett kelnie az asztaltól, és fizetnie kellett, és távoznia, majd újra folytatta vándorlását az éjszakai külváros végtelen útjain.

Karig Sára fordítása