Nyitrai Antal - Mindegy

Az imént egy öregasszonnyal beszélgettem. Azt hiszem, valamiféle boszorkány lehetett, vajákos, jósnő, kinek hogy tetszik. Furcsa dolgot mondott. Ha igazat beszélt, egy napon megtalálom az utat vissza, a régi énemhez. Vak vagyok, ezért nem láthattam a szemét, de a hangja igaznak csengett. Hiszek neki. 

Gondolkoztam az öregasszonyon. Úgy mondta, a szellemek súgták a szavait. Akár így, akár úgy, nem tudta mit beszél. Ha tudta volna, tudat súlyától a lelke hagymázas őrületben hamvadt volna porrá abban a minutumban. De ez így is van rendjén. Az igazi jövendőmondó csak elmondja azt, amit a megérzései - vagy a szellemek, nem fontos - súgnak. Nem tudhatja, mit jelent ez számomra. Csak egy vak, öreg koldust lát, aki a poros országút szélén kuporog. Ha fúj a metsző északi szél, összébb húzza magán a rongyait. Ha esik az eső, az egyik göcsörtös fa alá húzódik Ha süt a nap, örül, amíg van minek. 
Nem volt ez mindig így. A szél, az eső, a nap, az országút, a fa fölöttem - mind az én teremtményeim. Csak mert unatkoztam. Mert játszani akartam. Én vagyok az egyetlen valós ebben az egész világban, mert a kezdetek kezdetén csak én voltam, minden más az én álmom. Én vagyok az Isten. 

Kezdetben úgy gondoltam, teremtek magamnak egy világot, ahol minden csak énértem van, és mindennek csak egy célja van : engem kiszolgálni. De rájöttem, hogy ennek nincs értelme. Olyan lényeket teremtettem, akik okosak és buták, jámborak és agresszívek, szeretni és gyűlölni tudnak. Mágiát adtam a kezükbe, hogy ők is formálhassák a világot, az én mulatságomra. És létrehoztam huszonegy gyermeket, huszonegy magasságos szeráfot, akik felügyelni hivatottak a náluk kisebbeket. És kezdetben minden jó is volt. A teremtményeim mágusai szikláknak, folyóknak, életnek és halálnak parancsolva alkották a maguk világát, pusztították vagy segítették egymást. Ha olyasmit találtak tenni, amit én megtiltottam nekik, úgy angyalaim megbüntették őket. Ha a szeráfok vétettek, úgy nemlétbe taszítottam a bűnöst. Végül tizenkét magasságos maradt. 

Azután egy nap minden megváltozott. A magasságosok ellenem fordultak, és a teremtményeim hűségesen melléjük álltak, hogy mágikus hatalmukkal letaszítsanak a trónomról. Az Én mágiámat akarták ellenem fordítani! 

Éktelen haragra gerjedtem. Gyűlöltem már mindent, amit a kezem alkotott, egyetlen vágyam volt csupán: pusztítani. Fölperzselni mindent, az utolsó porszemig, hogy írmagja se maradjon a lázadóknak. Egy gondolat volt csupán magamhoz rántani az átadott mágikus erőket, és egy másik gondolattisztító tűzzé változtatni azt. Ám mielőtt kieresztettem volna az elmúlás lángjait, még egy gyűlölet-teljes pillantást vetettem teremtményeimre. A parányok, még a mágusok is megrettentek a közelgő vég láttán, angyalaim szintúgy. Ám ekkor pillantásom a legkisebb lányomra, Sao-ra esett. Nem tudom, csakugyan ezt a nevet adtam-e neki, vagy csak az emberek aggatták rá az idők során, de nem is fontos. Abban a szempárban - mely az életet és a konok élni akarást hivatott patronálni - dac csillant. Értelmetlen, győzhetetlen, önmagáért létező és halálra ítélt makacsság. 

A következő pillanatban már mind a tizenkét szempárban ugyanaz a láng égett. És ekkor, a pillanat hevében úgy döntöttem, hogy engedek ennek az akaratnak, életet hagyok nekik. Megfordítottam az öldöklő lángot, hogy az én testemben enyésszen semmivé. 

De a láng túl erős volt. Mágusaim a nekik adott csekélyke hatalommal jól gazdálkodtak, kamatoztatták azt, tekintélyes erőre tettek így szert. Túl nagy erőre. A tüzet tápláló mágia önmagát égette ki, vele együtt minden hatalmammal, és a szemem világával. Mindez évmilliókkal ezelőtt történt, azóta ülök itt az országút szélén, örök sötétségre kárhoztatva. 

Hát, ennyi volt. Én már csak egy senki vagyok, a legkisebb, amit bárki el tudna taposni. Még sem teheti meg, hiszen akkor a valóság önmagának mondana ellent. Így hát maradok, és maradni fogok az idők végezetéig. 
Néha erre vetődik egy-egy vándor, és elbeszélgetek vele. Sokra jutottak mostanában, lassan újra teremtik a mágiát, azon morzsák fölhasználásával, amivel őket alkottam. A gyermekeimről is hallok sokat - bár a nevek mindig változnak, rájuk ismerek az elbeszélések alapján. Lassan felnőtté értek, kiismerték tudásukat, most ők a világ tulajdonképpeni istenei. Ilyenkor vidáman dobban egyet a szívem : lám, mégsem volt hiába minden, megérte az áldozatot, önálló világot teremtettem. Igaz, ez a világ korántsem békés, nem is egységes, de legalább önálló. Teremtményeim élik a maguk egyszerű, küzdelmes életét, és már nem is emlékeznek az apjukra, aki az életet adta nekik. Talán majd, egyszer újra eszükbe jutok… Talán egyszer véget ér a szenvedésem. Ki tudja? 

Az imént egy öregasszonnyal beszélgettem. Azt hiszem, valamiféle boszorkány lehetett, vajákos, jósnő, kinek hogy tetszik. Furcsa dolgot mondott. Ha igazat beszélt, egy napon megtalálom az utat vissza, a régi énemhez. Vak vagyok, ezért nem láthattam a szemét, de a hangja igaznak csengett. Hiszek neki. Hogy az út, az öregasszony, a szellemek mind-mind az én képzeletem szüleménye? Nem számít. Nekem már semmi se számít.