Night Phoenix - Hagyd meghalni

A VAD 

Hirtelen felpattant az oldaláról, mikor álmában megérezte az emberek szagát, majd ösztöneinek engedelmeskedve nyomban visszakushadt a földre. Csak a magasra nőtt, kiszáradt fűcsomó rezgése árulkodott arról, hogy egy állat lapul valahol a sivatag, és a zöld terület örökös harcának határán. 

Tudta, hogy nem láthatják meg. Bundájának homok színe és sötétbarna csíkozása teljesen beleolvadt a környezetbe. Egy szárazsággal küszködő, göcsörtös fa alatt feküdt, ezért még a madarak se árulhatták el búvóhelyét éles rikoltásukkal. Nem volt éhes. Tegnap jóllakásig tömte bendőjét az elejtett gyerekemberrel, de igazán erre a zsákmányra se volt szüksége, hiszen maradt még emberhús bőven az előző napi sikeres vadászatából is. 

Már egy hete tartózkodott a fűtetős viskókból álló nagyobbacska falu közelében. Megszerette a helyet. Mióta itt vadászik, mindig tele van a gyomra. Az emberi települést és környékét mágia védte a vadállatoktól, de ez nem tarthatta vissza. Őt nem. Talán a területet védő varázslat is közrejátszott abban, hogy áldozatai hamis biztonságérzetbe ringatva magukat, gyanútlanul sétáltak karmai közé. 

Mint most is, ez a két ember. Szinte bántotta, ahogy érzékszerveiből gúnyt űzve csörtettek a vízhiánytól barnára száradt növények közt. És nem elég, hogy lépéseikkel zajt csaptak, még kiáltoztak is. Hanglejtésükből ítélve, kerestek valakit. Elgondolkodott. Talán hiba volt megölnie, a tegnapi kisfiút, de tudta, ha hiba volt, ha nem, akkor is meg kellett tennie, mint ahogy ezt a kettőt is meg fogja ölni. Neki ez a végzete, gyilkolnia kell. 

Felemelte fejét, éppen csak annyira, hogy a hajló fűszálak közt, smaragdzöld szemeivel meg tudja nézni leendő áldozatait. Igen. Két ember, a törékenyebb fajtából. Az egyik idősebb, a másik jóval fiatalabb. Sokféle színből összevarrt ruhájuk szinte üvöltve követelte, hogy megölje viselőjüket. 

Lépéseik irányából kiszámította, hogy el fogják kerülni búvóhelyét, ezért lapulva kúszni kezdett addig a pontig, ahol számításai szerint találkozniuk kellett. Tudta, hogy nincs szüksége a rejtőzködésre, mert ezt a két embert egy iramodással elkaphatja, mégis méterről méterre meglapulva cserkészte be áldozatait. Ez a lopódzkodás csak játék volt számára. Megelégedéssel töltötte el, hogy az óvatos lépteitől meghajló fűszálak zizegése még az ő érzékeny fülét is be tudná csapni. Teljesen észrevétlenül közelítette meg a két embert. 

Most már bosszantotta, hogy nem vették észre. Inkább szerette a vadászatot, mikor áldozatai menekültek előle, mint az egyszerű öldöklést, ezért úgy döntött, felhívja magára a figyelmet. Jól hallhatóan felmordult. A két asszonyember felkapta fejét, és dermedten megállt. Most már tudta mi következik. Szinte érezte az ínyén végigfolyó vér édes ízét, de még nem támadott. Ez így túl könnyű lenne. Hogy menekülésre késztesse őket, tépőfogait felfedve felüvöltött. 

Az idősebb ember nem bírta tovább a feszültséget, megfordult, és sikítva elrohant a falu irányába, de a fiatalabb leküzdve bénult félelmét, dárdáját maga elé tartva, mozdulatlanul várta a támadást. 

Ennek nem örült. Nem így tervezte. Mindenesetre előbb a menekülőt kell elkapnia, még azelőtt, mielőtt hallótávolságon belülre nem kerül a falutól, aztán majd később eljátszik ezzel a másikkal, aki azt hiszi, játékfegyverével felveheti a harcot ellene. 

A combjában feszülő izomkötegek, villámként lökték a rohanó préda nyomába. Futása közben útja a dárdáját görcsösen markoló ember mellett vezetett el, de most még nem foglalkozott vele, pár másodpercig még meghagyja életét. 

És ekkor hibázott. Rájött, de már későn. Túlságosan is elbízta magát. A felismeréssel egy időben érezte, hogy a dárda átfúrja hátsó combját. Nem a fájdalom, csak a bosszantó harag köde ereszkedett agyára. Hátrafordulva, fogaival szinte szétmorzsolta a combjából kiálló dárda nyelét. A fegyver hegye nem volt túl mélyen, de szálkás vége miatt nem bírta kihúzni. Tudta, hogy el kell távolítani testéből az idegen anyagot, ezért tétovázás nélkül kiharapta az acéllal együtt, a körülötte lévő húst is. 

Vérben forgó szemeit áldozatára villantotta. Az immár fegyvertelen ember, aki nézéséből megértette, hogy csak másodpercek vannak hátra életéből, szintén futásnak eredt, de pont az ellenkező irányba, mint társa. 

Vérző lábával nem törődve, fogcsikorgatva vetette magát utána. Áldozatának esélye se volt a menekülésre. Két szökkenéssel a sarkánál termett, majd a hátára ugrott. Az ember lába nem bírta el kettőjük súlyát. Futásának lendülete megtört, felbukva gurult be a naptól kiégett fűszálak közé. 

Lassan, morogva közeledett ismét áldozatához. Bele akart nézni a szemébe, mielőtt kivégzi. Áldozata fiatal lány volt. Halálra vált, napbarnított arcában, szinte világított könnyes, könyörgő szeme. Fölé magasodott. Pofáját olyan közel nyomta az ember arcához, hogy a másik megérezze meleg leheletét. 

Áldozata megfogta a szőrök alatti izomkötegektől duzzadó nyakát, és gyönge kezeivel próbálta visszatartani az elkerülhetetlen halált. Nevetséges. 

Ahogy a lányra nézett, valami rég elfelejtett érzés kezdett szétáradni lelkében, amitől megijedt, de azt is érezte, hogy egy másik, még hatalmasabb erő gátolja ennek az érzésnek a felszínre jutását. Centiről centire közelítette orrát a remegő, félelemtől magában motyogó ember bőréhez. A pórusokon keresztül megérezte az erekben folyó vér illatát. Ekkor már nem bírta tovább, tépőfogait belemélyesztette áldozata nyaki erébe, és őrjöngve tépte apró darabokra. 

A VADÁSZ 

Elgondolkodva vizsgálta a véres, húscafatoktól mocskos dárdahegyet. Már nem akart visszamenni a faluba. Nem tudna mit mondani nekik, és nincs kedve a szülők szemébe nézni, akik egy hét leforgása alatt elvesztették kisfiukat és eladó sorban lévő lányukat is. Már akkor tudta, hogy nem fog visszamenni, mikor a jajgató asszonyt meglátta berohanni a faluba. Tudta, hogy a vadállat kint a száraz, homokos sztyeppén nem hagyott élő embert maga mögött. Ahhoz már túl jól ismerte a vadat, hogy még reményei legyenek. Már több mint egy éve követte nyomait, de eddig még soha nem került a szeme elé. 

Tavaly ilyenkor boldog családban élt, akkor még volt rendes neve is. Mára már mindenki csak úgy ismerte, a Vadász. Sőt, sokkal inkább úgy, a Vadász, aki az Emberölő vadat üldözi. 

Régen ő is egy kis falucskában élt, gazdasága virágzott. Gyönyörű feleségéért és három kicsi fiáért az életét is feláldozta volna, ám úgy hozta a sors, hogy nem volt lehetősége meghozni ezt az áldozatot. Azon a napon béreseivel együtt, éppen több szekérnyi termény szállított eladásra a közeli városba. Mindenen szerencsésen túladott, megvette az otthonra szánt ajándékokat, és elindult hazafelé. Portájának udvarán gyanús csend fogadta. A mindig gyerekzsivajtól hangos tornácon most csak a szétzúzott ajtó, megtépázott zsanérjain csüngő deszkadarabjait csapkodta a szél. 

Még ott, a vértől csatakos lakásban, szeretteinek szétszórt maradványa fölött megfogadta, hogy egész hátralévő életét a bosszúnak szenteli. 

A temetés után mindent hátrahagyva, első útja a varázstudóhoz vezetett, akitől a házát védő mágiát vette. Nem hibáztatta, csak magyarázatot várt tőle, hiszen tudta, a mágia még most is működik. Két napja látott a környéken farkasnyomokat, de nyája a nyitott akolban háborítatlanul töltötte az éjszakát. 
A varázstudót megdöbbentette a hír. Régi poros könyveket kotort elő szekrénye mélyéből, idegen, ősi nyelveken írt tekercseket tanulmányozott, majd jó óra múlva fejcsóválva, hümmögve közölte kutató munkájának eredményét. 

- A varázslat jó. Nem találtam olyan körülményt, ami kedvezőtlenül befolyásolná hatását, ugyanakkor… Nos, több esetet is említenek a régi tekercsek, amikor egy bizonyos vadállat áthatolt a védőhálón. Pontosan nem látta senki, mert aki beszámolhatott volna róla, az már nincs az élők sorában, de a gyilkolás kegyetlensége ugyanarra a lényre utal. 

- És hol találom meg a vadat? - kérdezte keserű hangon az eddig némán álló ember. 
- Ebben nem tudok segíteni - folytatta a varázstudó. - Az írások különböző helyekről, és ami a legfurcsább, különböző időkből származnak. A legrégebbi tekercs közel ötszáz éves. Azt tanácsolom, ha van bátorságod, kövesd a nyomait. Nem lesz nehéz dolgod, hiszen vért, halált és gyászt hagy maga mögött. 

Azóta jár faluról-falura, temetésről-temetésre. Ha meghallotta, hogy valahol embert ölt egy vadállat, ő nyomban felkerekedett, és addig hajszolta, űzte a bestiát, amíg kézre nem kerítette. Eddig még csak közönséges tigris, oroszlán, vagy puma volt a gyilkos ragadozó, és csak elvétve talált rá annak az állatnak a nyomaira, amit ő keresett, de nem adta fel a kutatást. 
Emlékezett az érzésre, amikor az első tigrist megölte. Félelem volt benne, de egyben annak az embernek a bátorsága is, akinek már nincs vesztenivalója az életben. Azóta már elmúlt a félelem. A saját maga elejtett vadállatok tépőagyaraiból készült, nyakában hordott lánc árulkodott arról, hogy hozzá minden segítséget kérő jó helyre fordul. Mert egy idő után már nem kellett kutatnia a ragadozók után. Hírnevet szerzett, és ez azzal járt, hogy az emberek felkeresték őt, ha problémájuk támadt valamilyen vadállattal. 

Ennek a településnek az elöljárói is rátalálták. Tegnap érkezett a faluba, és érezte, hogy most jó nyomon jár. Itt is mágia védte a falut, mégis történtek halálesetek. Csak azért imádkozott istenéhez, hogy az Emberölő még a környéken tartózkodjon, és ne csak kihűlt nyomokra érkezzen, mint oly sokszor. És ma reggel imái meghallgatásra találtak. Tudta, ahogy meglátta a kisírt szemű, fájdalomtól félőrülten üvöltő asszonyt. 

Íját, és dárdáját felcsatolta vadászathoz idomított lova nyergébe, derékszíjába dugta késeit, melyek már oly sok állat vérét kiontották, majd minden kérdés és szó nélkül, egy lendülettel felpattant hátasára, és a nyeregből mélyen előrehajolva követni kezdte visszafelé az asszony nyomait. 
Nem kellett sok idő ahhoz, hogy rátaláljon a kiharapott dárdahegyre, majd az üldözés nyomaira, és végül a véres emberi maradványra. Tudta, hogy most nagyon közel van élete céljához. Zöld szemei villámokat szórtak a dühtől. Napbarnított arcával, és ezen a környéken szokatlanul fehér hajával maga volt a bosszúállás istensége. 

Lecsatolta íját, a kifeszített húrra helyezett egy nyílvesszőt, majd lovát lassan léptetve követte a sebesült vadállat vérnyomait. 

A VADÁSZAT 

A bestia bosszús volt. Sebéből még mindig csöpögött a vér, jól látható nyomokat hagyva rejtekhelyéig. Tudta, hogy üldözni fogják, ezért mielőtt megállt volna, kis félkört tett egy dombocska körül, majd visszafordulva leheveredett nem messze saját csapásától. 

Nem kellett sokat várnia. Egy magányos ember követte nyomait. Lóháton ült, és felhúzott íjjal közeledett felé. Úgy döntött, kivárja a pillanatot, amikor elhalad előtte, és hátulról fogja megtámadni. Nem mintha félt volna az íjtól, de erre a napra elég volt a hátsó lábát ért sérülés. Mozdulatlanul, feszülten várta az alkalmat, amikor leránthatja lováról a vakmerő vadászt. De számításába hiba csúszott, az ember megállította paripáját. Még messze volt attól, hogy egy váratlan támadással meg tudja lepni, de idegesítően közel ahhoz, hogy nyílvesszőt kapjon az oldalába. Itt a fű közt rejtőzködve fogja kivárni, hogy mit tesz üldözője. 

Ekkor egy nyílvessző csapódott be a földbe nem messze tőle, apró homokpermetet szórva bundájára. Ösztönösen arrébb rándult. A felette hullámzásnak indult fűből rájött, hogy ma immár sokadszorra is hibázott. A mozdulatával egy időben találomra kilőtt második nyílvessző már tőle jó tíz méterre csapódott be. Meredten nézte a rejtekhelyét eláruló fűszálak játékos hullámzását. A vadász talán nem vette észre gondolta, de ebben is csalódnia kellett. 

A harmadik nyílvessző néhány szőrszálat leborotválva súrolta hegyes fülét, és rezegve állt be háta mögött a földbe. Nem várhatott tovább. Támadnia kellett ha nem akarta, hogy nyílvesszővel a szívében érje a halál. Felpattant, és mint a förgeteg zúdult támadójára. Dobhártyaszaggató üvöltéssel próbált félelmet kelteni az emberben, de a vadász nem bizonyult ijedősnek. Alig tudott elugrani a gyors egymásutánban kilőtt negyedik, és ötödik nyílvessző elől. Gyorsaságának, és reflexeinek köszönhetően, nemsokára olyan közel került a lovashoz, hogy már nem kellett tartania a nyílvesszőktől. 
Ezt az ember is belátta. Eldobta íját, és lova nyergében mozdulatlanul várt arra, hogy a vadállat támadásba lendüljön, majd a felugró bestia mellébe márthassa maga előtt tartott dárdáját. 

Az Emberölő dühösen morgott, és körözni kezdett a lovas körül, azt a helyet és pillanatot keresve, amikor leránthatja hátasáról. De a vadász mindig úgy fordította ménjét, hogy a vad ne tudja oldalba kapni őt. Körözni kezdtek, hol eltávolodva, hol megközelítve egymást. Az idegek játéka volt ez, amiben a vadállat győzött. Az ember nem bírta tovább, és egyszer, mikor úgy ítélte meg, hogy a bestia olyan közel került dárdája végéhez, hogy egy döféssel átszúrhatja, támadott. Lovát előreugratta, ezzel toldva meg saját erejét, és szúrt. 

Az Emberölő csak ezt a pillanatot várta. Mikor az ellenfele lazított a zabla szorításán, már tudta, hogy mi készül. Abban a pillanatban félreugrott a döfés elől, majd mint a villám elkapta az immár hátrafelé mozgó dárdát, és kitépte a lovas kezéből. Nem akart időt engedni az embernek, hogy az feleszméljen, ezért máris elrugaszkodott a földtől, hogy kilökje őt a nyeregből. De a vadász résen volt. Lovát két hátsó lábra állítva védte testét a támadástól. 

A bestia belemélyesztette körmét a másik állat fejébe, és onnan lelógva, tépőfogaival egy reccsenéssel átharapta a félelmében fülsértően nyerítő paripa torkát. A lovasnak még éppen idejében sikerült lábát kihúznia a kengyelből, és a lehanyatló lóról leugrania a hátasának vérétől csatakos fűbe. 
Ló és gyilkosa bukfencezve terült el a földön. A mén torkából bugyogó vér beterítette mindkettőjüket. A vadász előrántotta bőrszíjában viselt késeit, és a még földön fekvő vadállat hátára pattanva, kétoldalt belemélyesztette oldalába, majd üvöltve kihúzta, és újra meg újra lecsapott vele. A bestia fejét az ég felé fordítva bömbölt fájdalmában. Hátrafordult, és egy hatalmas húsdarabot kitépett a fölé magasodó ember combjából. A vadász hátraesett döglött lova mögé. 

Az Emberölő tudta, hogy sebe halálos, de utolsó erejével még bosszút akart állni gyilkosán. Megkerülte a ló tetemét, majd a fájdalomtól ájult ember torka felé indult. 

Ekkor belé hatolt a felismerés. Az eddig lelkét gúzsba kötő erő, most élete végének közeledtével mintha gyengébb lett volna. Rádöbbent, hogy nem halhat meg itt, az emberi település közelében, ahol bárki megzavarhatja végtusáját. Már nem érdekelte a bosszú. Most már csak egy cél vezérelte, hogy olyan helyet találjon, ahol az utolsó perceiben nem háborgathatja senki. Megfordult, és hátra se nézve bizonytalan léptekkel elindult a településsel ellentétes irányba. Kifelé, a sivatag felé. 

A VAD 

A fehérhajú embert ugyanaz a fájdalom térítette magához, ami ájulását is okozta. Összeszorított foggal a lótetemre támaszkodva felállt. Még mindig szivárgott a vér sebzett combjából, amelynek csöppjeit mohon nyelte el a homokos talaj. Letépte ingének egyik ujját, és az anyagdarabot a harapás köré tekerte. Nem érdekelte tovább mély sebe. Megkereste elejtett dárdáját, és máris a nyomok tanulmányozásába kezdett. Észrevette, hogy a vadállat a sivatag felé vette az irányt. A vérnyomok, mint egy útjelző nyílegyenesen vezettek a dűnék közé. 

Habozás nélkül, bicegve indult a halálosan megsebzett vadállat után. Bizonyságot kellett szereznie arról, hogy tényleg elpusztította családja gyilkosát. Sebe a megerőltetéstől sajogni kezdett, de nem törődött vele. Nemsokára már olyan tájon vánszorgott, ahol az előbbi elszáradt növényzet is csak emlék volt. Homok és homok, amerre ellátott. Ennek is örült, mert így könnyebben, és gyorsabban tudta követni a vadállat nyomait. Látta rajtuk, hogy a bestia a végét járja. Hol jobbra, hol balra támolygott, és azt is kiolvasta belőle amikor összeesett, vagy leheveredett pihenni, hogy aztán kissé erőre kapva tovább vonszolhassa magát. Nem tudta mi célból megy a vadállat befelé a sivatagba, de nem is érdekelte. Fogát összeszorítva, dárdáját görcsösen markolva vánszorgott utána. 

A sivatag fölött lassan leszállt az este. Ahogy hűvösödni kezdett a levegő, új erőt adva szívének, mind gyorsabban és gyorsabban haladt célja felé, és az egyik homokdűnére felérve a távolban, a nyomok végén, mint egy sötét foltot, meg is látta ellenfelét. Most már nem volt óvatos. Fél lábon bicegve próbált meg lerohanni a dombról, hogy minél előbb az állat szívébe döfhesse dárdáját. A sietségtől megbotlott, és legurult a dombon, alig egy méterre állt meg a haldokló Emberölőtől. 

Az állat haláltusáját vívta. Minden köhögésével vérpatakok indultak el szája szögletéből. A vadász belenézett elhomályosult szemébe, és nagyon meglepődött azon, amit ott látott. Fájdalom helyett inkább szomorúság, és lemondás látszott a vad tekintetében. Erőtlen hörgésével, mintha közölni szeretett volna valamit. 

Aztán a bestia kitágult pupilláin keresztül, mélyen a szembogárban egy fényt vett észre, ami egyre erősebben és erősebben világított. 
Mint a tűz, mely egy kis lángból építkezve, hatalmas máglyává növi ki magát, ez a fényecske is mind nagyobb, és nagyobb lett. A sötétedő éjszakában tisztán látszott, ahogy farkával az állat szeméből kilógva, mint valami óriási kobra, annak feje fölé magasodik. 

A fénykobra ide-oda hullámzott, az embernek határozottan olyan benyomása volt, mintha egy élőlény tanácstalanul keresne valamit. Ekkor a világító fénylény megállapodott, majd egy villanás alatt átcikázott a levegőn, és becsapódott a csodálkozástól tágra nyílt szemű Vadász pupillájába. 

A vad abban a pillanatban kilehelte lelkét. Alakja, mint egy agyagfigura a mester keze alatt, kezdett átváltozni. Ledobta szőrét, és most már sokkal inkább hasonlított egy meztelen emberre, mint egy vadállatra. 

A vadász ekkor megértett mindent. Azt, hogy hogyan élhetett a vad már ötszáz évvel ezelőtt is, és azt is, hogy miért jött megdögleni a sivatagba. Döntött. Dárdáját felemelte, hegyét szíve felé fordította, de szúrni már nem maradt ideje. Az átváltozás egy pillanat műve volt. Mancsából, mely már nem volt alkalmas arra, hogy dárdáját benne tartsa, kihullott a fegyver. Szőrök lepték el izmos testét, négy lábra ereszkedett, majd mint aki most ébredt álmából, megrázta dús, fehér sörényét. 

Körülnézett. Nem értette, mit keres itt kint a homokdűnék közt. Szomjas volt. Megpillantotta a dárdát, majd a mellette lévő halottat. Szerencsére még egészen friss hulla, vérével csillapíthatja szomját. Hátsó lábából hiányzott egy darab, mintha valami kiharapta volna, de már nem vérzett. Azért még pihen egy kicsit, aztán kimegy a sivatagból és keres magának egy jó helyet, ahol kedvére vadászhat.