Night Phoenix - Amikor játszanak az istenek

O’gwen, egy szürke kis alak az istenek közt, egyszer úgy döntött, meglátogatja barátját Meralt, aki talán még szürkébb, és még említésre se méltóbb isten volt, mint cimborája. 

Meral, beosztásához és rangjához híven, az istenek lakhelyének egyik legfélreesőbb és legunalmasabb kis szegletében éldegélt, így O’gwennek nem kellett messzire mennie, ha találkozni akart vele. Nem mintha számított volna nekik tér és idő, de így mégiscsak kényelmesebb volt egymással tartaniuk a kapcsolatot. 

Ahogy jó vendéghez illik, O’gwen magához vett négy-öt, jófajta nektárral teli butéliát és így érkezett meg cimborájához. Mikor odaért, Meral éppen azzal múlatta idejét, hogy a kertjében lévő virágok közé új, még isteni mértékkel mérve is szokatlan létformákat teremtett. O’gwen elnézte, ahogy Meral legújabb alkotása éppen arra készül, hogy demagnetizáló sugarával elpusztítsa a bolygót ahol éltek, ám ezt a szándékát teremtője, egyetlen gondolati hullámával szétzúzta, teremtményével együtt. 

- A fény aranyozza be lépteid Meral! - köszöntötte barátját O’gwen. - Látom unatkozol. 
- Lelkek milliói járják át szíved! - viszonozta az üdvözlést mosolyogva Meral. - Mi járatban vagy errefelé? 
- Én is unatkozom. Van kedved játszani egyet? 
- Megint szeretnél veszíteni? - nevetett fel Meral, miközben egy kézmozdulattal megszüntette az egész kertet. 
- Most nem fogok veszteni, mert a játék előtt isteni fogadalmat teszünk a szabályokra. Múltkor is csak ezért nyertél, mert hatalmat adtál több száz méreglénynek, akik feltartottak, amíg végeztél az elfoglalt testtel. 
- Nekem mindegy. Fogadalmat is tehetünk, de akkor is veszíteni fogsz. 
- Majd meglátjuk! Tehát akkor a szabályok. Mindketten kiválasztunk egy népet, és a népen belül egy lelket, amit megszállunk. A játék akkor ér véget, amikor egyikünk, vagy másikunk által elfoglalt test életfunkciói megszűnnek. Amíg ez nem következik be, addig egyikünk sem hagyhatja el az elfoglalt lelket. Mivel a játék elején még nem tudhatjuk, hogy melyikünk milyen fajban, és azon belül melyik lényben van, ezért csapatok toborzása, kémek alkalmazása megengedett. Egyébként bármifajta isteni erő alkalmazása tilos. Én a szabályokat betartom, erre isteni szavamat adom. 
- A szabályokat elfogadom, és betartom, erre isteni szavamat adom - mondta barátja után a fogadalmat mosolyogva Meral. - De most aztán már lássuk végre azt a pár nektárral teli butéliát, amit hoztál. 

O’gwen még csak tíz éve volt Regim, a törpekirály bőrében, de már nagyon unta az egész játékot. Az elmúlt tíz évet azzal töltötte, hogy kiépítette királyságát, hadsereget szervezett, és kutatott, és kutatott, és kutatott. Kémei bejárták majdnem az egész ismert világot, de eddig se az elfeknél, se a kentauroknál nem talált olyan lényt, amely kiemelkedett volna a többi közül. Amikor hírét vette, hogy egy gnóm harcosról legendákat zengnek a dalnokok, egy ideig azt hitte megtalálta vetélytársát. Hű törpegárdistáival felkerekedett, és csapdát állított a gnómnak. Azt el kellett ismernie, hősiesen harcolt ellenfele, de azért minden különösebb erőfeszítés nélkül levágta a fejét. Emlékezett a csalódásra, amikor a gnóm halála után, még mindig Regim bőrében volt. Ebből megértette, hogy csak egy egyszerű halandót ölt meg, és nem istentársát. Azóta a törpék háborúban állnak a gnómokkal, bár O’gwent ez nem nagyon érdekelte, mint ahogy az sem, hogy a törpéknek mostanában nagyon rossz hírük van, és területükre a legnagyobb botorság minden idegen utazónak betévedni. 

Ám most úgy érezte, nyomon van. Nemsokára megtalálja Meralt. Az emberi törzsek egyik, talán legnagyobb királyának útja a törpék által ellenőrzött területen vezetett át. Az elfogására kiküldött rablócsapatból senki nem tért vissza szokásos jelentéstételre, ezért O’gwen úgy döntött, egy nagyobb csapattal keresi fel a nyílt területen tartózkodó királyt és kíséretét. Véres harcokban edzett, sokat megélt törpéket gyűjtött maga köré az útra. 

A közel háromszáz főből álló, kékacél baltákat markoló, torz szakállú sereg, egy hang nélkül ereszkedett le a hegyek, idegenek számára járhatatlan, meredek lejtőin. A hegy lábánál fákat döntöttek ki, majd a sudár szálakat kötéllel összekötve tutajt ácsoltak, így csorogtak le addig a pontig, ahol a kémek az emberek táborhelyét jelölték meg. A tábor még most is állt. Szekerekből valóságos erődítményt emeltek, ezért a sík területen nem lehetett látni, hogy hány fős a király kísérete. 

O’gwen nem akart egy kétes kimenetelű nyílt harcba bocsátkozni, ezért kíséretéből kiválasztott tíz törpét, a többinek pedig meghagyta, hogy semmi szín alatt ne mutatkozzanak, amíg jelt nem ad. Maga olajágat fogott, és békekövetként közelítette meg maroknyi emberével a tábort. Nem látott őrt, de érezte, hogy figyelik. Sejtése beigazolódott. Ahogy hallótávolságba ért, máris egy mély hang reccsent rá a közös nyelven. 

- Állj! Törpe! Ha legalább olyan hosszú életet szeretnél, mint a szakállad, akkor egy lépést se teszel! 
- Békés szándékkal jövünk! - kiáltott vissza tölcsért formálva a kezéből O’gwen. 
- Közelebb jöhettek, de csak lassan, és ajánlom, hogy minden mozdulatotokat fontoljatok meg - folytatta a hang. - Kik vagytok? 
- Lázadók vagyunk - alakoskodott O’gwen. - Megelégeltük már az örökös háborúskodást, és úgy döntöttünk, hogy elhagyjuk a törpekirály seregét. 
- Aha! Törpék, akik ellenszegülnek megvadult uralkodójuknak. Ilyet is ritkán látni. Hárman közületek bejöhetnek a táborba, a többiek itt várakozzanak - utasította őket a hang. - Ugorjatok át a szekérrúdon, vagy ha nektek egyszerűbb, másszatok át alatta. 

O’gwennek nem tetszett a gúnyos hang, de jobbnak látta türtőztetni magát, mert nem akarta, hogy még azelőtt véget érjen a játék, mielőtt megbizonyosodott volna arról, hogy most valóban Meral nyomában jár. És azt a szégyent se szerette volna megérni, hogy egy egyszerű halandó nyílvesszőjétől lelje halálát. Átmászott a szekérrúd alatt, és máris szembetalálkozott a mély hang tulajdonosával. 

Nagybajuszú, magas fickó volt az ember. Délceg testtartásával éppen ellentéte volt az előtte álló, görnyedt hátú törpének. Vidám tekintete éberen mérte fel hármójukat, gondosan szemügyre véve fegyverzetüket és páncéljukat. Mosolyogva engedte le felhúzott íját, de O’wennek feltűnt, hogy esze ágában sincs inteni a mögötte álló katonáknak, hogy ők is ugyanezt tegyék. 

- Tudjátok, egy törpe horda támadott meg minket a napokban, és ezért egy kicsit bizalmatlanok vagyunk mindenki iránt, aki megjelenik a környéken, főleg, ha ilyen jól el van látva fegyverekkel, mint ti. 
- Igen. Hallottunk a rablóbandáról mi is. Amióta Regim a törpék királya, nagyon megosztottak lettek a törzsek. Egyesek ellenőrizetlenül portyáznak a környéken. Sajnos a gnóm háború is emiatt robbant ki, és bizony ez nagy szégyenfolt nekünk tisztességes törpéknek. Ezért ha nem haragszol, inkább beszéljünk másról. Mi járatban vagytok itt a földünkön? 
- Ha szándékában áll, akkor ezt majd királyunk közli veled. Nekem parancsom van arra, hogy minden törpét, aki érdeklődik táborunk iránt, haladéktalanul vezessek elé, úgyhogy kövess törpe uram. Engem Szillemnek hívnak. Megkérdezhetem a te nevedet is? 
- Regim vagyok én is, mint a királyunk, de biztosíthatlak, hogy én ellentétben vele, nem a háborúra, hanem a békére törekszem. 
- Helyes. Tehát akkor kövess Regim uraság! 

A tábor közepén egy különálló, őrökkel körülvett sátor felé tartottak. Elől a nagybajuszú ember masírozott, mögötte pedig a törpe szedte kurta lábait. Az úton O’gwen körülnézett. Körülbelül nyolcvan ember lehetett a szekerekkel körülzárt területen. Ha a sátrakban lévőket is hozzáadja, akkor legfeljebb száz, százhúsz ember védheti a királyt. A királyi sátor bejárata előtt O’gwen vezetője hátrafordult. 
- Itt várj Regim, amíg urunk fogad! - mondta, majd odaszólt egy, a sátor körül tébláboló, tarka ruhába öltözött embernek - Udvari bolond! Szórakoztasd vendégünket, amíg jelentést teszek a királynál. 

A bolond hajlott hátú, sovány kis emberke volt, kockás selyemruhája lötyögve lógott testén. 
- Mit szeretnél jó uram? - kérdezte. - Zsonglőrködjek, vagy inkább vidám történetekkel szórakoztassalak? 
- Egyiket sem, inkább mesélj nekem a királyodról. 
- Nem sok mondanivalóm van róla. Körülbelül tíz éve is van már annak, hogy az emberek uralkodója lett. Jóságos, és igazságos királynak ismerem. Uralkodásának első idejét azzal töltötte, hogy békét kötött mindenféle néppel és lénnyel. Igen. Mi már tíz éve élünk békében és nyugalomban a környező fajokkal. Azt mesélik az udvarnál - súgta a bolond -, hogy uralkodónk keres valakit. Valakit, akit a háborúság éltet. Ezért is kötöttünk békét mindenkivel, mert ahogy nekem elmagyarázta, sokkal könnyebb meglátni egy örvényt a békés tengeren, mint egy hurrikán közepén. Éppen ezért jöttünk ide, mert állítólag az örvény itt található a törpéknél. Már egy hónapja várunk arra, hogy az, akit királyunk keres, meglátogasson minket. Mint mondta, a csont se keresi meg a kóbor ebet, a kutya mégis rátalál a csontra. Bár én ezt nem nagyon értem, de hát én csak egy bolond vagyok. 
- És hogy néz ki a királyod? - kérdezte O’gwen fogcsikorgatva, mert kezdett rosszat sejteni. 
- Nem értem kérdésed, uram - válaszolta a bolond. - Hiszen együtt jöttetek a sátorhoz. 

O’gwen rájött, hogy lelepleződött, és szépen belesétált Meral csapdájába. Hatalmasat üvöltött, akkorát, amekkorát törpe létének hangszálai még éppen csak el tudtak viselni. Előkapta baltáját, és a táborban lévő két törpéjével együtt, egymás hátát védve megpróbált kitartani addig, amíg a kint rekedt sereg betör a táborba. 

Az üvöltésre Szillem kijött a sátorból. 
- Felesleges így üvöltöznöd Regim! Már utasítást adtam embereimnek, hogy a tábor előtt ácsorgó katonáidat fogják el, és hozzák elém. Tudom ám ki vagy valójában - mosolygott a bajszos ember. - Azt hiszem véget ért a játszma. 
- Talán még nem - húzta vigyorra a száját a törpe is, ahogy megpillantotta a lóhalálában visszaérkező királyi gárdistákat. - Talán még én is tudok egy kis meglepetést szerezni neked. 

Közel két tucat lovas érkezett a királyi sátorhoz. Vezetőjük pár centire az uralkodó előtt állította meg hátasát, és a hirtelen megtorpanás lendületét kihasználva pattant ki a nyeregből. 
- Nagyuram! Törpék! Töménytelen mennyiségben. Parancsodra kitörtünk, hogy elkapjuk a kint állomásozó törpéket, de valahogy megszimatolták mire készülünk, és menekülni kezdtek az erdőbe. Mi utánuk vágtattunk, de ekkor egy egész seregnyi törpébe botlottunk. Kevésen múlt, hogy ott nem hagytuk a fogunkat. 
- Hm. Ez bizony baj - ráncolta a szemöldökét a király. - Nem akarok felesleges vérontást. Gyere velem Regim! Szólj a seregednek, hogy mi ketten fogunk megmérkőzni egymással. Bármelyikünk is lesz a vesztes, annak a serege békésen visszatér sátraiba. Senki se gondoljon ezután bosszúra. 
- Nekem mindegy. Nem tudom mióta érdekel téged, hogy mi történik a halandókkal, de legyen meg az akaratod. 

O’gwen törpe nyelven kiáltott oda a szekértáborba berontó katonáihoz, akik nem nagyon értették mi történik, de az évek alatt beléjük nevelt engedelmesség lefogta ölésre kész kezüket. 
- Nem így képzeltem el játékunk befejezését, de látom már, közel van kis fogadásunk vége. Nekem jó lesz a baltám. Te milyen fegyvert választasz? 
- Karddal fogok veled végezni! Rajta! 

A két küzdő a tábor porát felverve, támadóállásba szökkent, majd elszánt tekintettel kerülgetni kezdték egymást. Feszült csend telepedett a jelenlévőkre. Senki nem biztatta bajnokát, nem kockáztatta meg, hogy hangos kiabálással vonja el figyelmét a harcról. 

Első támadás az emberkirályé volt. Hátralépett, majd mikor a törpe követte mozdulatát, megtorpant. Elindított egy szúrást a törpe lágyéka felé, de félúton megállította kardját, hogy ne ütközzön bele Regim lefelé mozduló pajzsába. Majd széles mozdulattal félkört írt le a levegőbe, és felülről csapott le ellenfelére. A törpének már nem volt ideje felrántani pajzsát, ezért a lefelé zúduló kard útjába tartotta fejszéjét. Így kivédte ugyan a vágást, de a kényszerű lendület miatt, megint az ember került mozgáselőnybe. Az ki is használta a helyzetet, és a törpe bal válla felé vágott. Regim most tudatosan a fejszével hárított, és megpördülve a tengelye körül, a bal kezében tartott pajzzsal mellbe taszította az embert. Szillem hanyatt esett az ütés erejétől és felállni már nem volt ideje, hiszen felülről rendkívüli erővel csapott le rá a törpe fejszéje. Éppen hogy arrébb tudott gurulni a gyilkos erejű ütéstől. Most már volt ideje felpattannia, sőt sikerült megkarcolnia a célt tévesztett fejsze lendületét megfékezni próbáló Regim hátát is. A kettéhasadt ing feslett széllét hamar befestette a kibuggyant vérpatak. A törpe artikulálatlanul üvöltözni kezdett, de nem a fájdalomtól, inkább csak a megsértett büszkeség késztette hangadásra. 

Vérben forgó szemekkel fordult meg, látszott rajta, hogy most már dűlőre szeretné vinni a csatát. Bikaként szegte le fejét, és pajzsa fedezékébe húzódva rontott ellenfelére. 

Az embert meglepte az esztelen támadás. Szinte nem is védekezett, amikor Regim két lépés távolságból ráugrott, és elsodorta. A törpe a pajzsával szegezte földre ellenfelét. Ráállt, és két marokra fogott fejszéjével lecsapott a csapdába került ember derekára. Az éles szerszám félig kettévágta a szerencsétlen királyt. 
Vér borította el a küzdelem helyszínét, majd a második, fejre mért fejszecsapás megszabadította a földön vonagló embert szenvedéseitől. 

Regim-O’gwen, győzelem mámorában újra felüvöltött. Büszkén tekintett körül a még mindig döbbenten álló szánalmas halandók csoportján. Úgysem látja már őket többé, hiszen a játék véget ért. Nemsokára isteni lelke az eskü értelmében kiszabadul a törpe testéből, és visszatér barátja házába. Meral már biztosan vár rá. Csalódott lesz hogy legyőzték, de ez nem baj, hiszen az utóbbi időben már olyan sokszor nyert, hogy túlságosan is el volt telve magától. 

Elégedett mosollyal az arcán nézett körül. Egy pillanatra nem is tudta hol van, majd a büszke öröm ködén át bekúszott gondolatai közé, hogy még mindig ezek a halandó lények veszik körül. A fogadás erejének már rég vissza kellett volna rántania lelkét az istenek közé, tehát az ember még mindig él. Nem baj, még egy fejszecsapásra van ideje. Lenézett a porban fekvő emberkirályra. A félig kettészelt, szinte levágott fejű testben már nyoma sem volt az élet legapróbb szikrájának se. Arcáról lehervadt a mosoly. Döbbent szemekkel emelte fel tekintetét. Szóra nyitotta a száját, de hang már nem jött ki a tőrrel átvágott torkán. 

Lehanyatló testéből a fogadás ereje kirántotta szellemét. Az utolsó pillanati kép amit még ebből a világból érzékelt, az udvari bolond gúnyos mosolya, és a kezében tartott véres tőr volt. 

Meral mosolyogva csóválta a fejét O’gwen gyászos képe láttán. 
- Barátom, te mindig elköveted azt a hibát, hogy valamiféle uralkodó akarsz lenni a halandók közt, és ezt a tulajdonságot feltételezed a másikról is. Magadra vess, hogy megint vesztettél. Azért ne búsulj, olyan jól mulattam, hogy holnap lehetőséget adok neked egy visszavágóra. Te döntheted el, hogy melyik világban ütközzünk meg. 
- Jól van, holnap veszteni fogsz - derült fel O’gwen. Aztán közösen megitták azt a nagy butélia különleges, tízezer éves nektárt, amit a vesztesnek kellett beszereznie. 

Figyelmüket, és szavaikat nem is fordították a távoli világban ott hagyott maroknyi halandóra, akik királyaik halála utáni eszeveszett harcban elpusztították egymást. 

Azóta van kibékíthetetlen, gyilkos harag a törpék, és az emberek közt.