Night Phoenix - Én a harcos

- Figyelem! A Gamma különítmény foglalja el helyét az ugróbuborékokban! Figyelem! A Gamma különítmény foglalja el helyét az ugróbuborékokban! 

Uhh! Ez nekem szólt, hiszen már egy ideje én is a Gammába tartoztam. Végre elérkezett az idő. Régóta vártam a riasztást, most mégis furcsa érzéseket keltett bennem. Itt viszonylag védve voltam a háború átkaitól, de a mostani bevetéssel kikerülök ebből a békés nyugalomból. Ez egyrészről talán nem is olyan jó hír, de ha jobban belegondolok, végre kiránt a hétköznapok unalmából. Érezhetem azt, hogy nem céltalanul vagyok a világban, hanem beteljesíthetem vágyaimat, harcolhatok. Most érkezett el az idő. Alakulatommal hajóra szállunk, és új földrészeket foglalunk el. 

A felhívás csak egyet jelenthetett: mára elég újonc gyűlt össze ahhoz, hogy különösebb kockázat nélkül meg tudjuk támadni ellenségeinket egy másik, teljesen új fronton. 

Miközben az ugróhoz futottam, találkoztam is egy ilyen újonc csapattal. Még nem nagyon ismerték ki magukat a számukra idegen helyen, de sugárzott belőlük a fiatal kadétokra olyannyira jellemző elszántság. Együtt rohantunk végig a vörösre festett alagutakon, míg a folyosó ki nem tárult, hogy beletorkoljon egy hatalmas, kupolás terembe. 

A látvány még engem is megigézett. Előttünk, a rózsaszín talajon, ugróbuborékok ezrei álltak szabálytalan elrendezésben, ám készen arra, hogy a levegőbe emelkedjenek. 

A helyiség tömve volt harcosokkal, mindenki a járművek felé tartott. Nincs és nem is volt szükség feljebbvalóra ahhoz, hogy rendben történjen a beszállás. Nem kellett hozzá nagy szervezés. Ha valaki talált egy helyet, az minden különösebb teketória nélkül elfoglalta. Az újoncokkal együtt én is a legközelebbi buborék felé tartottam, amiben még jócskán volt hely. A fiatalok a jármű előtt tanácstalanul megtorpantak. Látszott rajtuk, hogy még soha nem láttak közelről ugrót, így fogalmuk se volt arról, hogy mi módon tudnának beszállni a sima falú gömbbe. 

Felsóhajtottam, de a háború az háború. Mostanában felgyorsultak az események, a nevelőknek már nem marad elég idejük mindent elmagyarázni a rájuk bízott ifjaknak. 

- Gyertek utánam, és csináljátok azt amit én - kiáltottam rájuk. Odaléptem az ugróhoz, majd a hátamon lévő tüskét finoman belemártottam opálos felszínébe. A vékony hártya engedett a tüskének, és a kicsi, ám egyre szélesedő lyukon keresztül, testemet is átpréseltem. Nem kellett hozzá sok idő, hogy a jármű belsejében legyek. A buborék fala lágyan bezáródott mögöttem, mintha soha nem lett volna rajta nyílás. Megelégedéssel nyugtáztam, hogy az újoncoknak is sikerült a beszállás, és izgatottan beszélgetve foglalták el helyeiket. 

Hamar megtelt az ugrónk, úgyhogy egy ideig más teendőnk nem maradt, csak várni a kilövést. Büszkén néztem körül a gömbben. Fajtánk legjava vett körül. Szerencsésnek éreztem magam, hogy A-nak születtem, hiszen mindenki tudja, hogy ebbe a népcsoportba tartozik fajunk elitje. Megvallom, lenéztük a B-ket, hiszen mi sokkal nagyobb területeket tudtunk elfoglalni, mint ők. A C-kről pedig ne is beszéljünk. Szánalmas egy banda. Nem is értem, mi szükségünk van rájuk, hiszen gyengék, az ellenségnek nem telik sok időbe és energiába, hogy elintézze az egész bagázst. 

Még soha nem hagytuk el otthonunkat. Itt születtünk, itt nőttünk fel, de tudtuk hogy szükség van ránk az új területek elfoglalásához. Egész eddigi életünket a harcra való felkészülés töltötte ki. És most itt vagyunk. Megannyi izgatott, ám elszánt harcos. Mindannyian felfokozott türelmetlenséggel vártuk a kilövést. 

Ahogy gondoltuk, nem is várakoztunk hiába. Enyhe remegésbe kezdtek az ugróbuborékok, egyik a másik után, mintha valami gigantikus, láthatatlan óriás lökdöste volna őket. Mi öregek tudtuk, most már csak másodpercek kérdése, hogy járművünk elinduljon a bizonytalan semmibe. Senki se merte megszegni a hirtelen beállt csöndet. Felnyílt a hatalmas terem egyik távolabbi fala, és az ugrók hátrafelé mozdulva felemelkedtek a levegőbe, majd minden átmenet nélkül, iszonyú sebességgel kiröppentek a szabadba. 

Járművünk átlátszó falán kitekintve, leírhatatlan látvány tárult elénk. Ugrók százai, talán ezrei, harcosokkal tömve repült egyetlen irányba. Talán túlzásnak tűnhet ez a hatalmas létszám, de szükséges. Bajtársaink közül sokan érnek szörnyű véget a hosszú úton. Sajnos az ugrók nem elég megbízhatóak. Sokuk megsemmisül, vagy célt tévesztve olyan helyen landol, ahol nem megfelelőek az életfeltételek. Csak reménykedhettünk abban, hogy a mi járművünk nem egy ilyen terület felé kanyarodik el, ahol a készleteinket felélve, iszonyú halálnak leszünk kitéve. Bosszantó, hogy tudósainknak még a mai napig sem sikerült kifejleszteniük megbízhatóbb katonai hordozóeszközt. 

Ekkor az ugrónk hatalmas döccenéssel megállt, és a sebességből adódó fütyülés is abbamaradt. Csendben várakoztunk, hiszen most dől el sorsunk. Nemsokára kiderül, hogy csúf halálra, vagy hősi harcra lettünk-e ítélve. Kisvártatva buborékunk emelkedni kezdett, majd újra megállt, félig belemerülve az iszapos talajba. Társaimmal együtt megkezdtük a kiszállást. A körülmények ellenére is boldogok voltunk, hiszen első csatánkat a szerencsével szemben megnyertük. Éltünk, és nagy valószínűséggel ezen az új földön az ellenségtől eltekintve, más természeti csapással nem kell megküzdenünk. 

Mindenki szó nélkül tette a dolgát. Az ugrók körül tábort vertünk, majd elkezdtük a harcosok legújabb generációjának gyártását. Sietnünk kellett, hiszen nem tudhattuk, az ellenség milyen hamar talál ránk. Feladatunk közé tartozott, hogy lehetőleg még a harcok megkezdése előtt képesek legyünk annyi új katonát felnevelni, amennyivel már kockázat nélkül bele tudunk kezdeni egy nagyobb szabású háborúba is. Sőt az új területekre induló ugróbuborékokat is el kellett látnunk megfelelő számú legénységgel. Szorított az idő, de mindenki a feladat sikeres teljesítéséért dolgozott. Mire az ellenséges felderítők ránk bukkantak, addigra már nem is egy transzportot indítottunk útnak. Nemhiába, mi A-k nagyon értjük a dolgunkat. 

Aztán megérkezett az ellenség. Sokan jöttek, de nekem mégis dalolni lett volna kedvem. Tudtuk, későn értek ide. Csapatunkhoz oly ütemben érkeztek az újoncok, hogy most már nem veszthettük el a háborút. Bár látszott rajtuk, hogy mi Infek nem voltunk nekik teljesen ismeretlenek, hiszen olyan fegyverekkel támadtak, amikkel gond nélkül leigázták volna fajtánkat néhány évvel ezelőtt, ám mostanra már nem jelenthettek komolyabb veszélyt. Primitív lények. Eszükbe sem jut, hogy mi is fejleszthetjük védelmi rendszereinket. 

Azt el kell ismernem, hogy bátran küzdöttek. Közrefogták harcosainkat, és valami vélt, nemesebb cél érdekében, a saját életük árán is belementek az egyenlőtlen küzdelembe. 

Egy idő múlva észrevették kudarcukat, és új taktikába fogtak. Belekezdtek a terraformálásba. Földjük éghajlatát valami módon képesek voltak változtatni, így pár fokkal megemelkedett a terület hőmérséklete. Ez számunkra kellemetlen ugyan, de azért nem elviselhetetlen. Ez nem fogja őket győzelemre segíteni. Ha ezzel a módszerrel szeretnék megnyerni a háborút, akkor az éghajlatot annyira kellene módosítaniuk, hogy abba már ők is belepusztulnának. Talán erre nem kerül sor, de történelmünkben volt már rá példa. 

Most, ahogy reméltük, a melegedés néhány fokkal a normális felett megállapodott. Talán parancsnokaik nem merték magukévá tenni az önmegsemmisítés gondolatát. Ez nekünk csak jó. 

Szóval a küzdelemben nyerésre álltunk, amikor aggasztó jelek kezdtek mutatkozni az újonc kiképzés során. Először még fel sem tűnt, hogy kevesebb fiatal katona vesz részt a harcokban mint eddig, de egy idő után már nagyon szembeötlő volt hiányuk. Ez csak azért is kellemetlen volt, mivel az ellenfél a csaták alatt egyre hatékonyabb fegyvereket kísérletezett ki, amelyekkel hatalmas pusztítást végzett sorainkban. Nem értettük mi történhetett, hiszen eddig olyan jól ment minden. Most viszont olyannyira visszaszorítottak minket, hogy egy széles frontvonal helyett, lokális háborúkba voltunk kénytelenek belemenni. 

Kiderítettük, hogy mi volt az ellenség taktikája. Alattomos stratégiai húzás volt. A hátországot támadták meg. Valami módon nemzőképtelenné tették bajtársainkat, így azok nem tudtak harcosokat a világra hozni. Hadseregünk létszáma ugrásszerűen csökkent, de tudtuk, az utolsó katonáig küzdeni fogunk, nem adjuk meg magunkat. Sajnos, nekünk már nincs időnk új stratégiába kezdeni. Próbáltuk a még nemzőképeseket egy másik helyre telepíteni, és itt újraindítani a szaporodási programot, de nem vált be. Úgy látszik ellenségeinknél, valami titkos csatornán futótűzként terjedt el a hír, hogy miképpen kell megakadályozni az utódnemzést. 

Elkeseredetten harcoltunk, de már tudtuk hogy vesztettünk, és az ellenség könyörtelenül fel fog minket falni. Ezt már ők is tudták. Éreztem, ahogy a talaj hőmérséklete fokozatosan hűl addig a szintig, ami megérkezésünkkor fogadott minket. Talán ez az érzés az utolsó, ami megadatott nekem. Isten veletek barátaim. 

Az orvos vidám kék szemekkel, és mosolygó arccal állt fel kis betege ágya mellől. Gondosan elpakolta sztetoszkópját, majd odafordult a szobaajtó mellett álldogáló szülőkhöz. 
- Most már minden renden lesz. A láz lement, a többit pedig rábízhatjuk a fiú immunrendszerére. 

A szülők halk sóhajjal, megkönnyebbülten engedték ki az eddig visszatartott levegőt, amit fiukkal együtt, az orvos utasítására ők is bent tartottak. 
- Köszönjük doktorúr, hogy ebben a nagy hóban is eljött hozzánk. 
- Ugyan már! Ezért nem jár köszönet. Hál Istennek, túl vagyunk a betegségen. Még öt napig, naponta egyszer szedje a tablettát, utána már nyugodtan mehet iskolába is. 
- Még egyszer köszönjük! Megvallom nagyon megijedtünk, mikor fiunk egyik pillanatról a másikra belázasodott - mondta az asszony, amíg kifelé kísérte háziorvosukat a konyhába. 
- Ez az influenzatörzs, még pár évtizede talán az egész ország lakosságát megtizedelte volna, de ma már hála ennek a korszerű tablettának, nincs rá esélye - mosolygott az orvos. - Ez nem öli meg ugyan a vírust, de meggátolja annak terjedését, és az így kialakult, elszigetelt gócpontokkal az immunrendszer könnyedén elbánik. Ha megengedik, még van egy betegem. Megmoshatnám a kezem? 
- Természetesen - válaszolták a háziak, aztán már több szó nem esett köztük a legyőzött ellenségről.