Nemere István
A Hegy
KENTAUR KÖNYVEK, Budapest
(c) Nemere István, 1985
Szépirodalmi Könyvkiadó
Felelõs vezetõ a Szépirodalmi Könyvkiadó igazgatója
A kiadvány az Alföldi Nyomdában készült, Debrecenben, 1985-ben
Munkaszám 5799.66-14-2
Szedte a Nyomdaipari Fényszedõ Üzem (849527/08)
Felelõs vezetõ Benkõ István igazgató
Felelõs szerkesztõ Mátis Lívia
Mûszaki vezetõ Ginács László
Mûszaki szerkesztõ Kállay Judit
A fedélterv Engel Tevan István munkája
A szerzõ fényképét Fejér Zoltán készítette
Megjelent 14,88 (A/5) ív terjedelemben
Sz 4189-h-8587
ISBN 963 15 2905 3

Elektronikus reprodukció:
VT & LordProtector

NNCL - 65 00011205 - v1.00

1
- Igazán fel akar menni? - Fel kell mennem.
- Nézze, õrnagy úr... nincs semmi bizonyíték arra, hogy azok négyen odamentek.
Meg kell róla gyõzõdnöm. - Nem lesz könnyû dolga.
Háttal álltak a városkának, izzó nap alatt. Árnyékuk lábuk alá lapult, megvert kutya. Porszag szállongott a levegõben és távoli fûillat. Az õrnagy érezte a bõrén szétömlõ meleget. Nem nézett az adószedõre; a férfi fehér inge csak egy folt volt az õrnagy szeme sarkában, mit sem jelentõ, mozdulatlan folt.
A Hegy ott volt elõttük.
- Olyan, mint a mesében - mondta elgondolkozva az õrnagy.
- Nekem is eszembe jutott már - mosolygott az adószedõ -, a mesekönyvekben látni ilyen valószínûtlenül meredek hegyeket, a csúcson persze mindig ott áll egy hegyes tornyú várkastély.
- Hát az itt nincs. Legalábbis nem látni.
- Nincs-mosolygott tovább az adószedõ. - Meredek sziklák között, alig látható ösvényen kell felkapaszkodni... Néha mindkét kézzel. Van hátizsákja? Szüksége lesz rá. Odafenn. pedig csak õk élnek.
- Egy faluban?
- Nevezhetjük így is. Három vagy négy család; talán húsz ember. Az iratok között esetleg pontosabb adatokat is találunk. Ha érdekli...
- Nem lehetséges, hogy azok négyen is esetleg...? - az õrnagy a Hegy felé intett.
- Nem - ingatta fejét az adószedõ -, tavalyelõtt õsszel voltam odafenn. Csak velük találkoztam. A hegylakókkal.
- Az még nem jelenti azt, hogy...
- Persze hogy nem. De ha érdekli a véleményem...
- Mondja csak.
- Szerintem azok négyen már nincsenek az élõk sorában.
Este az õrnagy az ablakhoz állt. A városháza egyik kis szobájában, kopott díványra két csíkos pokrócot terítettek. Az egyiken barna szélû apró lyukak viselték figyelmetlenül elnyomott cigaretták nyomát. Az asztal sarkára egy kancsó vizet készítettek, csorba szélû poharat, fatálcát. Az íróasztal fölött meztelen villanykörte árasztotta bántó fényét.
Az ablak apró téglalapokra oszlott; a fakeretek között alig lehetett kilátni. A fõteret földszintes házak állták körül komoran, meredek falakkal, sötéten. Az õrnagy leoltotta a villanyt, újra az ablakhoz ment. Ritka fények merültek fel a távolból, mint csillagok a felhõk között - ott valahol emberek mozdultak. .Amúgy csend volt. Hihetetlenül néma, tehetetlen, fekete csend. Bénán terpeszkedett az ablakból megfigyelhetõ világ. Elmosódó fák, csak sejthetõ fakerítések, halvány csík ösvények. Nem is város ez, csak városka. Roskatag kõházak, korhadó fatetõk, talán ha két-három autótulajdonos. A vonat egy óra járásra áll meg, a folyó reménytelenül sekély, az út poros és gödrös. Mintha minden összeesküdött volna ezek ellen. Soha nem pezsdül meg az élet, ide nem jön el a jövõ, itt mindig unalmas jelen vánszorog reggeltõl reggelig. Kutyaugatásos, szivattyúcsikorgásos napok. Esõ után pocsolyák, mindig ugyanazokban a mélyedésekben, az utcákon ugyanazok az arcok, kabátok, nadrágok, csizmák. Itt semmi sem változik. Mindentõl távol vannak ezek az emberek.
De talán egymáshoz közelebb - gondolta az õrnagy, és vetkõzött. A dívány rövid volt, összehúzta lábait, oldalra fordult. A jobb oldalára; mindig azon aludt el. Most is.

2
Az adószedõ hajnalban érkezett ütött-kopott, szürke terepjáró autóval, amit mogorva, kevés szavú suhanc vezetett. A hátsó ülésen élelmiszeres-kosár és termosz világlott. Még sötét volt az ég közepe; a széleken vörösen villant fel egy csík. A fõtér hallgatott; a kóborló sovány kutyák is csak álltak, és nézték a férfiakat.
Az õrnagy nagyot húzott a termoszból; a meleg szétáradt benne, jólesett. Az adószedõ toporgott:
- Induljunk. Estére fel kell érnünk.
Hideg volt a terepjáró fogantyúja, az éjszaka még benne lapult a vascsõben. Pattogzó festék érdesült tenyerébe. Mélyet lélegzett.
- Mehetünk.
A suhanc fiatal volt, nem kerülgette hát a gödröket. Keleten világosság támadt, aztán valami kigyúlt a magasban, a felhõk között.
- A Hegy - intett az adószedõ. - A csúcsot mindig elõbb éri a fény.
Az õrnagy nézte a valószerûtlen látványt. Mint a mesében. Égõ hegycsúcs lángolt aranyvörösen, irdatlan magasban. Fák rohantak hátrafelé, hûvös volt a szél. Az õrnagy a környéket figyelte. Kopár, köves legelõk között vitt útjuk.
- Mibõl élnek azok ott a fennsíkon?
- Majd meglátja. Még ma este, ha sietünk.
Tegnap jobb kedvében volt az adószedõ, gondolta az õrnagy. Mikor délben megérkezett, a városházán egy teremtett lelket sem talált. Ezek ilyenkor sziesztáznak. Az egyetlen fontosabb ember, akit elõ tudott keríteni, az adószedõ volt. Most rosszkedve van; alighanem a korai felkelés, az elõttük álló hegymászás perspektívája miatt. Nem baj, gondolta az õrnagy. A kaland lehetõsége izgatta. Itt a Hegy, fel lehet, fel kell mászni rá, találkozni azokkal az emberekkel, akik... Egyenruhája zsebében keresgélt. De nem vett elõ semmit, csak felhúzta a terepszínû ing ujját. Közel kellett emelnie a szeméhez az órát, a fény felé fordítani. Fél négy sem volt még.
Közeledtek a Hegyhez.
3
Az õrnagy meglepõdött, mert közelebb érve lefelé vitt útjuk. A Hegy lába sekély völgyben terpeszkedett. Innen nézve nagyobbnak tûnt a valóságosnál; a láthatár felét eltakarta. Meredek, szürke sziklafalak álltak, az õrnagynak úgy tetszett, ideálisan nyílegyenesek ezek a falak. Sehol sem látott rést.
Út nem vezetett arra, de a száraz vízmosások köves földje hirtelen zöld fûvé változott. Gyér sodrú patak kanyargott a sziklák tövében. Akkor már sütött a nap. A dombok hosszú árnyékokat vetettek dombtársaikra. A terepjáró nagyokat döccent. Az õrnagy az autó távolban rohanó, furcsán eltorzult árnyékát nézte. A belõle kiálló három alakot is látta; felemelte kezét, sapkáját igazgatta, hogy megtudja, melyik õ a három árny közül. Gyermekkori, ostoba szokás.
Az adószedõ komorsága valamelyest felengedett, mintha a nap láthatatlan, vékony jégréteget olvasztana le róla, mosolya is feltûnt, igaz, csak egy pillanatra. Az autó rettenetesen rázkódva rohant le a kis völgybe. A motor üvöltése nem illett bele ebbe a környezetbe. "Filmekben látni ilyen sziklafalakat", futott át az õrnagy agyán.
- Hogy jutunk fel? - kiáltotta az adószedõ fülébe.
Amaz nem válaszolt; csak feltartott hüvelykujjal jelezte: sikerülni fogi Az õrnagy mosolygott. "Nem vagyok már olyan fiatal, hogy most kezdjek hegymászással foglalkozni", gondolta.
A suhanc megkerült egy elõreálló sziklalábat. Jobbra tõlük félháznyi kövek hevertek; látszott, a magasból zuhantak le. Valamikor. Tegnap, ezer éve, a jégkorszak elõtt? Az õrnagy látta körülöttük a feltörekvõ buja, zöld gazt, no, ezek már évek óta itt hevernek. A képzeletbeli út néhol egészen keskenyre szûkült a patakpart és a kövek között. De a suhanc nem fékezett.
Negyedóráig autózták még. Megkerülték a Hegyet. Kelet felõl van a feljáró, mondta még tegnap az adószedõ. Hosszan nézte akkor az õrnagyot, a barna kézitáskát. Komor-zavartan valamiféle igazolványt kért. "Hiszen egyenruhában vagyok" mondta az õrnagy, de átnyújtotta igazolványát, a különleges meghatalmazást bizonyító iratokat. Látta az adószedõn, hogy az utóbbiak erõs benyomást gyakoroltak rá. "Afféle kisvárosi törpehivatalnok, reszket minden fõvárosi ember elõtt-gondolta, de - maga sem tudta, miért - némi rokonszenvet érzett a férfi iránt. - Fiatalabb nálam, tán még negyvenéves sincs. Törekvõnek látszik, és nem húzza-halasztja a dolgokat, azonnal elintézte, hogy ma felmehessünk."
Az adószedõ kinyújtott karral mutatta a suhancnak, hol álljon meg: Éles kanyart vett a fiú, belerohant a sekély vízbe, kétoldalt apró hullámok csaptak fel, fehér habbá vált a víz. Hûvös cseppek rakódtak az õrnagy halántékára, kabátujjára. A motor elcsitult. A csend olyanná tette a tájat, mintha hirtelen egy másik világba érkeztek volna. Az õrnagy most meghallotta a gyenge szél zúgását a sziklák között. Felnézett. Innen csak kõfalat látott, mást semmit. A Hegyet sem. Túl közel álltak.
- Ott a feljáró alja - mutatott az adószedõ a háta mögé. Õ maga nem is nézett arra. Kidobta a hátizsákokat a hátsó ülésrõl. Bakancsa alatt megcsikordultak a kavicsok. A suhanc is kilépett, megrugdosta a vizes gumikat, leguggolt, szakértõ arccal belesett az autó alá. Az õrnagy most értette meg: ez a fiú egyetlen szót sem szólt egész úton. Most is hallgat. Miért hallgat?
Hûvös volt a reggel. A nap vörösrõl sárgára váltott, nem lehetett már belenézni. Az adószedõ az õrnagyra pillantott:
- Öltözzön át.
- Miért?
- Az egyenruhája nem fog tetszeni odafenn. Azoknak.
Az õrnagy fejében több ellenérv ágaskodott fel azonnal, de nem szólt. Van hátizsákjában viseltes nadrág, rég kihordott, tépett gyakorlózubbony. Talán már katonaszínét is elvesztette. A fronton kicsivel is szakadozott.
Az adószedõ elmagyarázta a fiúnak, hogy két nap múlva, késõ délután ugyanitt találkoznak. A suhanc egyik kezével a kormányt fogta, és valahová a távolba nézett. Aztán begyújtotta a motort, gázt adott, átvágott a patakon. Kékes füst lebegett a fû felett, elhalt a zaj, sziklától szikláig verõdve.
A nap sárga foltokat vetett a Hegyre, törpéknek érezték magukat egy pillanatra, aztán vállukra dobták holmijukat. Az õrnagy elõreengedte az adószedõt. "Azt sem tudom, hogy hívják" - jutott eszébe, gépiesen rakta lábait egymás elé, felfelé mentek már, be a sziklák közé.
- Keskeny ám az ösvény - szólt hátra az adószedõ -, és csúszósak a kövek. Vigyázni kell.
- Csak itt lehet feljutni? Más út nincs?
- Nincs.
- Õk is itt járnak le?
- Igen. De nagyon ritkán.
Keskeny átjáró maradt a kiugró falak között, alig fértek el. Meredeken kaptatott fel az út. Apró kavicsok gördültek ki cipõjük alól. Az õrnagy bármerre fordult, csak sziklákat látott. A napfény árulta el, hogy szerpentinszerûen kanyarog az ösvény.
A Hegy északi oldalára kapaszkodtak; néha hátukba sütött a nap. Negyedóra is eltelt, míg megtorpant az adószedõ. Hátizsákját egy kiálló kõre támasztotta, a falhoz nyomta. Homlokán megjelentek az elsõ verejtékcseppek. A nap felhõtlen tûzött, alacsonyról. Úgy tûnt, alattuk jár még, Az õrnagy is egy sziklának vetette hátát, úgy kérdezte:
- Maga volt már odafenn?
- Két éve - bólintott az adószedõ. Körülményesen húzott elõ egy nevetségesen kicsi, tenyérnyi, pettyes kendõt, homlokára tette. - Be kellett szednem az adót.
- És fizettek? - lepõdött meg az õrnagy.
- Miért csodálkozik? Adót mindenkinek kell fizetnie. A fentieknek egyetlen könnyítés jár: kéthárom évenként kell fizetniök. Ha feljutok oda, én vagy a helyettesem... A háború alatt úgysem járt náluk senki.
- Biztos ebben...? - az õrnagy nem nézett társára.
- No persze, maga megint arra a négy fickóra gondol - legyintett az adószedõ. Az õrnagy egy hosszú pillantást vetett rá, aztán halkan mondta:
- Négy katonáról van szó, uram. Nem fickókról.
Mentek tovább.
4
Déltájban már a Hegy derekán jártak. Az ösvény kígyózva övezte a Hegyet, reggel óta kétszer kerülték meg; újra a nyugati oldalon voltak. Egy helyütt lapos terasszá szélesült az ösvény, afféle háromfalú szobává. Az adószedõ letette hátizsákját, megkönnyebbülten sóhajtozott. Újra elõkerült a pettyes kendõ.
Az õrnagy kilépett a meredély szélére. Legalább ötszáz méteres mélységben látta odalenn a tájat. A patakpart zöld sávja keskeny csíkká korcsosult, úgy érezte a férfi, hogy valamilyen láthatatlan erõ felemelte, és saját múltjára nézhet mennymagasból. Múlt volt a patak, a széles mezõ, a kopár legelõk, hajnal-múlt, reggel-múlt. Az ég sötétkéken feszült, tömör bura. Valahol, nagyon messze, mintha a kisváros játékházai lopakodtak volna parkok zöldjébe rejtõzve.
- Remélem, nem csak miattam jön fel - mondta az adószedõnek, és leült az árnyékba. Az adószedõ addigra barna kenyeret, húst szedett elõ. Nagy nyelû, kis pengéjû kés csillant tompán. Az õrnagy is hirtelen éhes lett. Combjaiban pihenõre húzódtak össze az izmok, érezte. Zsákját nyitotta.
- Egyúttal beszedem az adójukat, a hátralékkal együtt:
- Van pénzük?
- Nem sok. Évente egyszer lejönnek, eladják a piacon, amit termeltek. Fõleg nyúlbõröket... Olyanok, mint a vademberek. Hirtelen jönnek, keveset beszélnek, gyorsan eltûnnek.
- Gondolja, okos dolog lesz közölni velük, hogy õrnagy vagyok, és amazok után nyomozok?
A kérdés függve maradt, szinte ott lógott a sziklákon, az adószedõ evett, maga elé bámulva. Sokára válaszolt:
- Nekem mindegy. Ahogy jónak látja. Ha tényleg tudnak valamit, elmondják anélkül is. Ha pedig...
- Ha pedig...?
Az adószedõ most nézett elõször az õrnagyra.
- Nézze, minden lehetséges. Csak az nem, hogy négy katona fegyverrel kezében nyomtalanul eltûnjön. Ezért mondtam magának tegnap délután: szerintem nem élnek már. A háború befejezése óta négy év telt el. Amit pedig ön említett, az öt...?
- Nem, az is körülbelül négy éve történt.
- ...szóval négy évvel ezelõtt volt. És különben is, nincs rá semmi bizonyíték, hogy ide jöttek fel. Mehettek máshová is.
- A parancs ellenére? - kérdezte az õrnagy, és erre a lehetõségre csak most gondolt. Ha tényleg úgy lenne...
- Bizony, a parancs ellenére - bólogatott az adószedõ.

5
A délután igen hosszúra nyúlt. Az õrnagy már nem csupán lábaiban érezte a fáradtságot. Ólom ömlött szét derekában, hátában is. Lüktetõ forróság a tüdõkben. Néha egy pillanatra elsötétült elõtte a világ, zúgott a füle, nyelnie kellett. A sziklák közt kanyargó ösvény egyre meredekebbnek tetszett. Néhol keskeny nyílásokon kellett átpréselniök magukat. Az õrnagy zubbonyára új lyukakat téptek a kiálló, éles kõdarabok. A nap közben kegyetlenül tûzött. Érezte: arcára új barna réteg került. Körben haladtak a Hegy körül; reggel óta hetedszer kerülték meg, és - az õrnagy hozzávetõleges számítása szerint - legalább húsz kilométert tettek meg, állandóan felfelé a nehéz terepen.
Az adószedõt is megviselte az út. Egyre gyakrabban állt meg, támaszkodott. Az arca hol sápadt, hol vörös volt. Amikor a következõ kanyarban kicsit szélesebb területre értek, az õrnagy megkönyörült rajta:
- Pihenjünk.
Élénkzöld, szúrós füvek nõttek ki a mosottfehér sziklák alól. Néhol pedig lapos levelû, tüskés gyomok terjedtek. Kihasználtak minden maroknyi földet.
Az adószedõ is a lába alá pillantott.
- Élni akarnak. Ezek is.
- És mi értelme van...? - kérdezte az õrnagy. Az adószedõ vállat vont. Elnézett a messzeségbe; a síkságon túl már más hegyeket is láttak. Kék dombok a kék ég alján. Fáradt a nap, majdnem elfáradt. Útja lassan véget ér.
- Magvakat termelnek. Azokat elviszi a szél, újabb kis földekbe kapaszkodnak, tovább élnek. A magvakat a síkságra is leviszi a szél. Az élet megy tovább...
- Megy tovább - bólogatott az õrnagy. Szomjas lett. Miközben kulacsát emelte, észrevette, hogy az adószedõ felkel, egy nagyobb kõ mögé lép, vizel. Az õrnagy egész hátával a sziklához simult, a lüktetés a combfáiban alábbhagyott kissé. Behunyta szemét. "Mik ezek a vörös foltok...? Nem vagyok még olyan öreg, mi is az a negyvenöt év? Tartanom kell magamat, mélyeket lélegezni. Semmi. Csak az edzés hiányzik, régóta nem fáradtam el ennyire, mint ma: Hosszú ez a nap."
- Mikor érünk oda?
Az adószedõ felnézett, pedig innen nem láttak mást, csak a fejük fölé függõ fehér falakat. Csend volt. A szél belekapott a kövekbe, valahol alattuk apró kavicsok gördültek le pattogva. A levegõ olyan tiszta volt, hogy belenézve szinte megfájdult az õrnagy szeme, kristályos ragyogás. Mégis elnézett valahová; a napot eltakarta egy szikla, a feje árnyékba került.
- Még egy óra. Legalább.
Hallgattak; az adószedõ újra leült, bakancsa csatját ellenõrizte, mintegy mellékesen kérdezte: - Vannak fényképei... róluk?
Az õrnagy önkéntelenül is belsõ zsebéhez nyúlt.
- Itt van mind a négy.
- Szóval ide jöttek fel?
Az õrnagy kieresztette a nadrágszíját, kényelmesen elnyújtózott. Egyik karját hátizsákjára fektette. - Bizonyítékok vannak rá. A front négy évvel ezelõtt, de még tavasszal gördült át ezen a tájon. A harcok a vasútállomáson és környékén öt napig tartottak.
- Emlékszem - bólintott az adószedõ -, április tizenöt, tizenhat, tizenhét, tizennyolc, tizenkilenc... Dörögtek az ágyúk éjjel-nappal. Amazok néhány órára vissza is foglalták a várost, de aztán a mieink elõretörtek...
- Pontosan - az õrnagy kimérten bólintott. Kétéves megszállás után felszabadult az egész vidék, a front továbbment. Az ötnapos harcokban a mieink nyolc tankot, két ágyút veszítettek, no és százhatvannégy embert.
- Ezek mind meghaltak?
- Javarészt. De akadt néhány eltûnt is.
- Mint az a négy, igaz?
- Csak õk négyen -- az õrnagy behunyta szemét, az irattárcájából elõkeresett, sietõs kézzel vázolt tervrajzokat, cédulákra írt jelentésekét látta maga elõtt. - A holttesteket késõbb azonosították. Minden egyezett, csak az a négy katona hiányzott. Elõkerült az alakulat egyik hadnagya, aki a háború után is emlékezett rá, hogy a csata második napján egy õrmestert három katonával felderítésre küldött a Hegyre.
Az adószedõ hallgatott. Talán várta, hogy a tiszt folytatja. De mivel az õrnagy újra behunyt szemmel ült, hát habozva megszólalt:
- Én nem voltam katona... A háború alatt is adószedõ voltam, az ellenségnek is szüksége volt az adókra, így a helyemen maradhattam. Ismerem a környéket, és tudom, hogy a megszállás alatt a Hegyre soha nem tette a lábát ellenséges katona... Ezeken az ösvényeken semmiféle felszerelést nem lehet felvinni.
- De ezt a mieink nem tudhatták, mikor a front ideért. Két évig nem voltak itt, ezalatt sok minden megváltozhatott. A folyó és a vasútvonal között hosszan tartó csata dúlt, amelyben minden eshetõséget figyelembe kellett venni: Minden kedvezõ és kedvezõtlen körülményt, tényezõt, esélyt, csapást és ellencsapást mérlegelniük kellett a parancsnokoknak. A hadnagy, akit az Imént említettem, utasítást kapott, hogy az elsõ adandó alkalommal küldjön megfigyelõket a Hegyre. A második napon nyílott erre lehetõség; akkor a mieink elõretörtek, több harckocsi is eljutott a Hegy lábához. A helybeli lakosság útmutatása alapján tudták, hot kell keresni a feljárót. A hadnagy két nagyobb méretû összecsapás közt sietve megparancsolta Yagel õrmesternek, induljon el.
- Ez a hadnagy látta is, hogy...?
- Nem, nem látta. A csata folytatódott. Az alakulatnál soha többé senki sem látta az õrmestert és a három katonát.
- És ön honnan tudja, hogy azok feljöttek ide?
Az õrnagy kinyitotta szemét.
- Tudom. Az iratokból... A hadnagy háború utáni vallomásából. Mi ott az EKAFO-nál sok szálat tartunk a kezünkben, sok nyomon kell végigmennünk, míg célba jutunk.
EKAFO, EKAFO... töprengett az adószedõ, mi is az? De eszébe jutott, hogy elõzõ nap látta ezt a rövidítést az õrnagy megbízólevelén... "Eltûnt Katonákat Felkutató Osztály." Kik dolgozhatnak ott? Akik civilben detektívek voltak? Ostobaság, vége már a háborúnak. A nemhivatásosakat hazaengedték, béke van.
- És csak most...? Miért most, ennyi év után kezdik õket keresni?
Az õrnagy lassan felállt. Behúzta nadrágszíját. Megint kipillantott a síkság fölé. Hihetetlenül kék volt az ég. Innen, az árnyékból nézve a valóságosnál is kékebb. Lenyúlt hátizsákjáért. Újra lábszárában érezte a fájdalmat. A hátában is.
- Tudja, hány ezer katona tûnik el nyomtalanul egy háborúban...? A vesztes félnek menekülnie kell, hátrahagyja halottait, sõt sebesültjeit is. Nemegyszer elõfordul, hogy ilyen sebesült életben marad, lakatlan helyre húzódik, vagy parasztok fogadják be. A seregéhez ilyen vagy olyan okokból nem tér, nem térhet vissza... vagy éppen dezertál. Névtelen hullákat löknek jeltelen sírokba... Súlyos sebesültek életben maradnak, de az átélt sokk hatására elvesztik emlékezetüket, hosszú ideig kell keresni rokonaikat, az azonosítás így is lehetetlen néha... Az EKAFO-nak még tíz év múlva is lesz dolga.
Úgy beszél, mint egy újságcikk, gondolta az adószedõ, de nem ellenségesen. Õ is felállt, fogta zsákját.
- Menjünk.
A napot is meglátták hamarosan. Nagyon magasan voltak már, mintha repülõgéprõl pillantottak volna le a síkságra. Innen fentrõl összefüggõ sûrû, zöld mezõnek tetszett még a birkafog koptatta kopár legelõ is. Az adószedõ ment elöl; az ösvény eltûnt, a sziklák megritkultak, egyre több zöld fû bukkant elõ, meredek falakat sem láttak már. Mintha a sziklák megszelídültek volna. Nem magasodtak fenyegetõen. Az õrnagy felnézett. Füves dombot látott; egy fennsík szélét. Az ég sötétbe hajlott. A nap nyugaton állt már, nyugaton. Ûrben száguldó, izzó gömb, ez a hegy is száguld, vékony légréteg védi a jéghideg ûrtõl, hihetetlen...
- Még száz méter, és felérünk a fennsík szélére - mondta az adószedõ, aztán megállt, körülnézett. Majd halkan tette hozzá -, most már alighanem észrevettek bennünket.
6
Nem voltak már sziklák; fûvel benõtt, puha földön lépkedtek felfelé. Egyszerre könnyebbé váltak lépteik. Apróbb bokrok is meredeztek itt-ott. Az õrnagy most érezte meg a szelet: hûvös volt és kisebb lökésekkel érkezett. Kellemesen hûtötte izzadt bõrüket.
- Legalább ezer méterrel vagyunk a városka fölött - mondta az õrnagy. A fülében olykor pattanást hallott, távoli zúgást. Nagyokat nyelt. "A magasságkülönbség miatt van", gondolta.
Az adószedõ nem válaszolt, felfelé kémlelt.
- Nem jönnek elénk? - kérdezte a tiszt.
- Miért jönnének? Nem szeretnek senkit a lentiek közül. Bárki jönne is fel, értésére adják: jobb lett volna, ha odalenn marad.
- Világgyûlölõk...?
Az adószedõ ismét elindult, egy rántással igazította a vállára a zsákot.
- Nem tudom. Annyira nem ismerem õket. Mikor annak idején itt jártam, csak a vezetõjükkel beszéltem.
- Vezetõjük is van?
- Hát... én nevezem így. Nem vezetõ az, se hivatalosan, se nem hivatalosan. Inkább úgy mondanám, a bírójuk. A legokosabb köztük. Voldernak hívják. Magánál valamivel idõsebb lehet... A többiek jóval zárkózottabbak, legalábbis olyanok voltak az ottlétem alatt.
Most a déli oldalon voltak; a sziklák eltûntek, térdig érõ gyomban gázoltak. Az õrnagy sehol sem látott kitaposott ösvényt; az adószedõ is habozott néha, merre forduljon. A szél most hátukba vágott.
Felértek a fennsíkra.
Az õrnagy ösztönösen mélyet lélegzett. Egyetlen mozdulattal megigazította hátizsákját. Most nem érzett fáradtságot.
A fennsík tojásdad alakú volt, észak-déli irányban húzódott. Hosszát az õrnagy másfél kilométerre, szélességét több mint hétszáz méterre becsülte. A széleken magasabb part emelkedett, a közepén viszont egyenetlenül bemélyedt. Nem is volt igazi fennsík, inkább sekély, lapos völgy a Hegy csúcsán. Alulról, a síkságról mit sem lehetett belõle látni.
A keleti oldalon néhány furcsa háztetõt látott. Félgömb alakú kõházak álltak körben; a tetején mindegyik zöld volt, földrétegen fû nõtt rajtuk. De az õrnagynak nem volt ideje ezt szemlélni; az adószedõ bevárta, és meglökte a karját:
- Ott vannak.
Szürke ruhás alakok álltak mozdulatlanul az egyik füves domboldalon, kicsit balra tõlük. Felnõttek és gyerekek. Nem látott mást, csak szürkét és barnát. A nap még sütött, de a hegylakók mind árnyékban voltak. A nõk haja lobogott az enyhe szélben.
- A múltkor engem is ott vártak. Úgy látszik, ez a szokásuk - mondta az adószedõ halkan, pedig azok messze voltak, nem hallhatták. - Menjünk.
Az adószedõ ment elöl, az õrnagy követte. Érezte, hogy izzadt a háta, a hónalja. A fejbõre, a haja alatt.
Két kutya vágódott ki a csoportból, nyílegyenesen rohantak a jövevények felé. De erõs hang állította meg õket. Kedveszegetten fékeztek, visszakullogtak.
Térdig érõ fûben gázoltak, a fûszálak-nadrágok-bakancsok surrogtak keményen. A hegylakók barna bõrû, erõs testû férfiak és nõk voltak. Közelebb érve az õrnagy egyenként megszemlélte õket. Hirtelenében tizenegy férfit és hat nõt számlált össze; de mögöttük-mellettük gyerekek is álltak. Az acsargó kutyákat éppen a gyerekek tartották vissza.
Az adószedõ sem érezhette magát túlságosan biztosan; de kettejük közül neki kellett otthonosabban mozognia. A némán álló csoporthoz érve lábhoz tette zsákját:
- Jó estét, emberek... Talán emlékeznek még rám, az adószedõ vagyok. Tavalyelõtt már jártam itt. Most megint feljöttem, az adójukért. Õ pedig - csak fejével intett az õrnagy felé - velem van. Szeretne itt maradni néhány napig.
- Jó estét - szólt az õrnagy. Mélyeket lélegzett. A levegõnek friss fûillata volt.
- Jó estét - mondták többen a csoportból.
Középen egy ötven év körüli, középtermetû, de vállas férfi állt. Arca körül õszülõ, rövidre vágott szakáll; magas homlok. Értelmes tekintet, Karjait összefonva figyelte a jövevényeket.
- Reman a nevem - mondta az õrnagy; egy pillanatig habozott, nyújtsa-e a kezét. Aztán úgy döntött, mégsem. A másik is mozdulatlanul állt.
Õsz hajú öreg állt meg mellettük; az õrnagy nem tudta, honnan került elõ ilyen hittelen, az elõbb mintha nem látta volna sehol.
- Jöjjenek, majd szorítunk helyet az egyik házban - a hangja dörmögõ-nyugodt volt.
- Menjenek Tubb apóval - mondta a férfi, akiben az õrnagy Voldert gyanította. - Mi összeszedjük a füvet.
Az adószedõ és Reman õrnagy követték az öreget. Derékig érõ fûhalmok mellett haladtak el. Akkor ment le a nap. Csupán az ég világított a sötét föld felett:
- A füvet a nyulaknak szedték? - kérdezte az adószedõ.
- Ühüm - morogta az öreg; nem látszott túl beszédesnek. Gépként gázolt elõttük, alig bírták követni.
- Az a szakállas, az Volder, ugye? - kérdezte az õrnagy.
- Igen, õ az.
7
"Tegnap egy hivatali szobában aludtam, ma egy hegyi kunyhóban" - gondolta az õrnagy a sötétben fekve. Mert nem ház volt az, inkább kunyhó. A fehér sziklából kifaragott, de nem egyforma és csak megközelítõleg kocka alakú köveket valamilyen szürke habarccsal foghatták össze. Ennyit látott még, aztán teljesen sötét lett. Tubb apó megmutatta fekhelyüket - két fapriccsen szalmával tömött, durva szövésû zsákok -, egy kõasztalt, kampókat a falon. Mire kiment, odakinn teljesen sötét lett. Az õrnagy kitapogatózott az ajtóhoz; homályos alakok siettek ide-oda. Az õ kunyhójuk lehetett a legkisebb; a többi épület magásabb, szélesebb volt, és mindegyik a hegyoldalnak támasztotta a hátát. Körben álltak egy kis tér körül, ahol - ezt Reman a homályban is látta - erõsen le volt taposva a fû. Az égbolt szürkés buraként borult a Hegy fölé.
- Jöjjön be - mondta az adószedõ. Mikor az õrnagy szénre megszokta a sötétséget, látta, hogy a férfi már a kezdetleges lócán fekszik. - Van itt két pokróc is, itt találtam az ágyamon. Odaadom az egyiket - az õrnagy durva szövésû anyagot érzett ujjai között. Egy perccel késõbb már fekve nézte az alacsony ajtó világosabb négyszögét.
- Semmiféle világítás nincs itt? - kérdezte. Lámpa...? És ajtó, amit be is lehetne csukni?
- Ezeknek nem kell lámpa - válaszolta a másik. A hangjában nem érzõdött megvetés; magyarázólag folytatta: - A nappal kelnek, azzal is fekszenek. A nap az õ lámpájuk... Ajtót alighanem csak télen használnak. Ilyen magasan nincsenek szúnyogok, nem jön be éjjel semmiféle vadállat, mert az sincs. A nyulakat ketrecekben meg barlangokban tartják.
Csend lett. Az õrnagy lépteket hallott, aztán hangokat. Néhányférfi ment el a ház mellett. Távolabb valaki kiáltott. Aztán felnevetett egy nõ. Fiatal lány lehetett; talán félig gyerek még. Nevetése úgy hangzott, akárha üveggyöngyöket szórtak volna szét. Az õrnagy hallotta a nevetést, aztán tudatában volt még annak is, hogy a lapockái belesüppednek az ágyba, kellemes mozdulatlanság lepte el egész testét, és elaludt.
8
Mikor felébredt, elõször nem nyitotta ki a szemét. A levegõnek furcsa illata volt. Széna, tej. Nyúltrágya és füst. Lassan fordult át a másik oldalra, résnyire nyitotta egyik szemét. "Nem kell sietni" - gondolta. Azt már látta, hogy az adószedõ ágya üres. Csak a férfi hátizsákja lógott a fali kampón. Reman órája hét huszonkettõt mutatott. Az ajtó négyszögén fényesen ragyogott be az ég; megint nem látott egyetlen felhõt sem. Felült. Az asztalon égetett cseréptálban víz csillant. Mellette vászontörülközõ, durva szövésû. Nem adnak túl sok vizet, futott át agyán, és megmosakodott. A tállal kiment a házikó mellé, kiöntötte. Ma nem borotválkozom, döntött gyorsan és megkönnyebbülten.
Két kisfiú kergetõzött a szomszédos házak között. Reman észrevette, hogy a kunyhók kõboltozatának tetején magasra nõtt a fû. "Kihasználnak minden helyet, ügyesek. Más vidékeken ilyenek a pincék - gondolta még. - Ott sincsenek ablakok. Ha úgy van, ahogy az adószedõ mondta, akkor tényleg nincs szükségük fényre, a nap a lámpájuk. De mit csinálhatnak télen?"
- Gyertek ide! - kiáltott a gyerekekre. Maga is érezte, hogy hangja túl szigorúra sikeredett. A kisfiúk pillanatnyi habozás után egyszerre fordultak meg, eltûntek a házak között. Reman hallgatózott. Az adószedõ itt van valahol a közelben.
A házak kis katlanban álltak, egymáshoz közel. Udvara egyiknek sem volt. Az egyetlen, alacsony bejárat azonnal a keményre taposott, földes térre nyílott. A házak hátsó része zöldellõ, kétszer olyan magas földhányásba süppedt, amely védelmezõn ölelte körül az egész települést. Itt-ott furcsa kerek halmok álltak ki a bujazöld fûbõl; kémények lehettek. A házak között ösvények vezettek fel a sáncra, ezek a kis utak kötötték össze a falut a fennsík többi részével.
Az õrnagy a hangok irányába menta Két nagyobb ház közt kifeszített kötélen nõi ruhák és gyerekholmik száradtak. A földhányás tetején megtorpant; sûrû kukoricás terpeszkedett elõtte. A tövek már sárgák voltak, felhasadt, hosszúkás levelek lógtak szomorúan. Lila és fekete sûrû fonatok bomlottak ki a kukoricacsövek végén. Az õrnagy nem érzett szelet, de a tövek meg-megmozdultak, a levelek száraz fahangon csörögtek egymáshoz súrlódva. Ez a kukoricás tömöttebb volt, mint amiket máshol látott. Mintha a hegylakók ki akarnák használni azt a kevés helyet, ami akad itt a fennsíkon.
Megkerülte az ültetvényt; a szélén keskeny földút vezetett. A hangokat már közelebbrõl hallotta. A kukoricás sarkán jobbra fordult: gyümölcsfákat pillantott meg. Ezek is sûrûn álltak, ágaik szinte egymásba értek. Javarészt alacsonyak voltak; egy megtermett férfi kinyújtózva elérte volna legfelsõ ágaikat is.
A kukoricás és a gyümölcsfák sora között fehér sziklák villantak elõ. A nap egy pillanatra Reman szemébe tûzött. Frissen vágott fû illata lebegett; a gyümölcsfák alatti pázsitot az imént sarlózhatták. Almák piroslottak, de volt ott körte- és fügefa is. A fennsík keleti szélén kis tisztás nyílott a kukoricás, a gyümölcsös és a felmagasodó, fehér sziklák között. Ez lehetett a hegylakók társas életének egyik színtere. Közelebb érve az õrnagy látta, hogy e terméketlen, apró kõvel borított térségre szabályosra faragott építõköveket hordtak, és ezek a központi kormos tûzhelytõl egyenlõ távolságra hevertek a földön. "Itt szoktak gyûlésezni", gondolta Reman. Annál is inkább, mert a köveken most is ültek többen. Elõttük állt az adószedõ, beszélt.
- Már a múltkor is magyaráztam, hogy adót mindenkinek kell fizetnie. Az adókból jön össze az állam bevétele, amit aztán magukra fordít.
- Miránk? - kérdezte az egyik húsz év körüli fiatalember.
- Úgy értem, hogy mindenkire.
- Ránk ugyan egy garast se - makacskodott a legény. Két nõ is ült közöttük, az egyik háromévesforma kisfiút tartott a térdén. Az õrnagy csendesen közeledett. Volder ült a legközelebb, és mellette volt egy üres kõ. Reman letelepedett. Az adószedõ csak szemvillanással üdvözölte. Volder intett kezével az õrnagynak, de közben az adószedõre figyelt.
A gyerekes nõ nem lehetett több huszonkét-huszonhárom évesnél. Az arca széles volt, de hamvas, szeme barna. Mélybarna. Középtermetû lehetett, ahogy Reman taksálta. Egyszerû, szürke, egybeszabott ruha volt rajta, az alján a széle kicsit kirojtosodott. Nem volt kövér, de teste telt, formás. Reman nézte. A nõ rápillantott - amikor leült a kõre, az összes hegylakó ránézett -, az õrnagynak úgy tetszett, a széles ajkak között fehéren csillanó fogak mosolyt jelentenek. "De biztos tévedek", futott át agyán.
- Kár erre szót vesztegetni - nem lehetett tudni, Volder az adószedõhöz szólt-e vagy a fiatal legényhez. - A nyugalmunk érdekében kifizetjük, amit kell.
Volder arcán õszebb a szakáll, mint ahogy tegnap láttam, akkor biztosan rossz volt a megvilágítás, gondolta az õrnagy. A hegylakó a többiekéhez hasonló zubbonyszerû inget és nadrágot viselt, övvel. Lábán egyszerû bõrsaru. Az ing melléig ki volt vágva, fekete szõr ágaskodott a naptól kávébarna bõrrõl. Itt mind barnák, nagyon barnák, nézte õket Reman, mintha egy másik fajhoz tartoznának. Én fehér vagyok, õk barnák.
Volderbõl áradt valamilyen nyugalom, fensõbbség. Vagy csak úgy tûnt az õrnagynak? "Vigyázni kell - gondolta -, eléggé egzotikus ez a környezet, nem szabad, hogy befolyásoljon. Nem valószínû, hogy ezek mind izgalmas, érdekes emberek. Egyszerû, jámbor parasztok, akik ezer méterrel magasabban laknak, mint a többiek. Ennyi az egész."
Az adószedõ lenyúlt ülõköve mellett heverõ bõrtáskájáért. A fekete táska csillogó csatjával nagyon elütött a környezettõl. A hegylakók - lehettek vagy tízen, a többiek biztosan dolgoznak - nyugodtan ültek, szinte szobormozdulatlansággal. Az adószedõ papírlapokat húzott ki a táskából. A papírlapok is idegenül fehérlettek.
- Felolvasom a neveket és az összegeket - mondta torkát köszörülve. A fiatal lány térdérõl leugrott a kisfiú, és végigszaladt az ülõkövek között. Lehajolt, egy bogár mászott a fûben, azt szemlélte. Aztán Reman felé indult.
- A nagykorú felnõtt férfiak... Gorry, Hibbros, Lerat, Momper, Orhan, Paredo... - olvasta az adószedõ az ívrõl. A gyerek közben odaért Remanhoz, egyik kezével megkapaszkodott a térdében. Az õrnagy meglepve vette észre, hogy a kisfiúnak zöld szemei vannak. Szép világoszöld szemei.
- Hát te ki vagy? - kérdezte tõle súgva. A gyerek nem felelt, csak nézte a férfit. Senki sem figyelt rájuk. Az adószedõ összegeket mormolt, Volder és két másik férfi közelebb ment hozzá. - Nem felelsz nekem?
A kisfiú határozottan rázta a fejét, de nem eresztette el az õrnagy térdét.
- És a nõk... - hadarta tovább az adószedõ -, Vela, Leida, Norra, Kama, Triana...
- Gyere vissza, Yag - mondta egy hang. Reman felnézett. A kisfiú anyja állt mellettük. Az õrnagy látta, hogy a nõ combja kirajzolódik a durva szövésû anyag alatt. A gyerek elengedte Reman térdét, megfogta anyja ruhájának rojtos szélét.
- No gyere. Még nem is reggeliztél - a hangja lágy volt, kicsit mély ugyan, de kellemes. - Ne zavarj másokat.
- Ugyan, nem zavart - az õrnagy egy pillanatra kényszert érzett, hogy felálljon, ahogy illik, ha nõvel beszél, de maga sem tudta, miért, ülve maradt. - Nagyon helyes kisfiú.
- Csak mindig elkóborol. Egyszer még leesik valamelyik szikláról - panaszkodott a nõ, de mosolyogva. Remannak is jobb kedve támadt.
- Gyere, Triana, adjunk nekik enni - jött oda egy vékony, lányos külsejû nõ; hosszú, fekete haja a derekát verte. Karon ülõ gyerekének nem lehetett meghatározni a nemét; bömbölve bújt anyjához.
- Megyünk már.
Szóval Trianának hívják, gondolta az õrnagy, és az almafák ágívében eltûnõ alakok után nézett. Közben újra hallotta, hogy az adószedõ pénzösszegeket sorol.
- Holnap reggel indulok vissza - mondta az adó szedõ Voldernek -, addigra szedjék össze a pénzt.
Volder nem válaszolt, csak intett beleegyezõen. A fiatal legény - késõbb kiderüli, hogy Zomran a neve - még akart mondani valamit, aztán legyintett, és társaival együtt elment a kukoricáson keresztül.
- Estére összeszedem a pénzt - mondta Volder -, adja ide az ívet.
Reman kicsit csodálkozott, látva, hogy az adószedõ szó nélkül átadja a nyomtatott papírlapot a hegylakónak.
- Szeretnék majd beszélni magával - fordult õ is Volderhez.
- Rendben van. Délben, az ebédnél.
A két városi magára maradt.
- Ön egy hivatalos okmányt adott egy kívülállónak - mondta az õrnagy. - Semmi közöm hozzá, de furcsállom.
- Még sok furcsasággal fog itt találkozni - felelte röviden az adószedõ, és elindult. Nem az almafák alatt haladtak, hanem a fennsík szélén, a meredély mellett. Az õrnagy kiment az egyik kinyúló sziklaoromra, lenézett. Szédülés fogta el-valahol messze apró maketté olvadt szét a táj, a láthatár pedig iszonyú messzire szaladt, mintha a föld hirtelen lapossá vált volna. Hegyek, erdõk, hegyek, barna szántóföldek. Percekig állt ott, beszívta a lassan forrósodó levegõt. Újra felhõtlen volt az ég.
Mikor megfordult, az adószedõt sehol sem látta. Hallgatózott egy percig, majd továbbment. A gyümölcsös után újabb kukoricatábla következett, az elõbbinél is nagyobb. Jó ideig haladt mellette, átért a fennsík nyugati szélére. Kopácsolást hallott.
A fennsík itt arénaszerûen zuhant le dél felé. Egy nagyobb darabon kövekkel tarkított, lejtõs domboldal húzódott, mögötte, élénkzöld sík réten, furcsa tákolmányokat pillantott meg. Arrafelé indult botladozva a köveken, közben két férfit is látott. Embermagas szikladarabok mellett álltak kalapáccsal a kezükben.
- Jó reggelt. Ilyen korán ilyen nehéz munka...? - igyekezett joviális lenni. Az idõsebbik - egykorú lehetett az õrnaggyal-rápillantott, nem szólt. Ritkás szakáll és bajusz nõtt arcán, a haja is olyan ritka volt, át lehetett rajta látni, akár egy csipkefüggönyön. Izmos karjában nagy fémkalapácsot emelgetett. Fiatalabb társa durva, szakadozott bõrkesztyûben félméteres, széles lapú vésõt tartott a kalapács alá. A vésõ felsõ vége a sok csapástól letöredezett, lemezkékre hajlott szét. A fiatalember derékig meztelen volt. A haja neki is a vállát verte.
- Hol van már a reggel - nevetett. - Nézd, mennyit csináltunk hajnal óta - csak fejével intett a fûben heverõ, szabálytalanul lefaragott tömbökre. Reman hamarjában nyolc kockát számolt össze, és megértette: ami neki korán van, az ezeknek az embereknek már szinte a munkanap delét jelenti.
- Persze, maguk a nappal kelnek.
Nem válaszoltak, verték tovább az éket. Vas csapódott vasra, kõbe jajdult az ék, csapás csapást követett, apró háromszög alakú szilánkok röpködtek, rés hasadt töréssé, üresbe szaladt az ék; formátlan kõdarab került egy lapos sziklára, gyors, szakszerû ütésekkel morzsolódott le róla minden felesleges darab. A két férfi bõrszandálos lába között kõszilánkok tarkították a zöld füvet. A fehér sziklák puhák voltak, könnyen alakíthatók. Reman nézte egy ideig a férfiakat, aztán ismét próbálkozott:
- Sokszor jönnek fel ide idegenek...?
Csend. Újra pattogott az ék éle, szilánkok repdestek. Eltelt egy egész perc, míg megértette; nem akarnak válaszolni. Kicsit felforrt benne a düh. "Elszoktam a civilektõl - gondolta -, most nem katonákkal beszélek, akik kötelesek válaszolni, méghozzá a megfelelõ tisztelettel." Úgy döntött, nem firtatja tovább a dolgot.
Lebukdácsolt a kövek között. Kiterjedt rét volt a fennsík legmélyebb pontján, egy besüppedt medencében. A fû itt buján nõtt. "Biztosan öntözik -. gondolta -, de honnan van vizük? Meg kell majd kérdezni." Néhol frissen volt vágva a fû; apró, élénkzöld csonkok tömege simult cipõje alá. Erre vágtak át tegnap este az öreg Tubbal, rátalált az ösvényre. Este nem látszott a sötétben, de biztosan ez volt.
Nem messze faketrecek álltak a fûben. Négy sûrû lécrács; a sarkokon kampókkal kapcsolódtak össze. Az õrnagy azonnal megértette: a néhány lépés hosszú és széles kis kerítést bármikor odábbvihetik, és felállíthatják a rét egy másik pontján. Kíváncsian hajolt az egyik fölé. Szürke és fehérfekete foltos nyulak legelésztek a fûben. Nyugodtan ugráltak a lécek tövében, apró orruk nevetségesen mozgott. Az egyik két lábra állt, és Reman felé szimatolt. Egy másik a füle tövét vakarta hátsó lábával.
Vidám kiáltásra kapta fel fejét az õrnagy. Négy kisfiú rohant le a falu felõl; a fûben egymást elõzték, kiabálva, nevetve. Remanra ügyet sem vetve szaladtak a legközelebbi ketrechez. Megfogták négy sarkát, kicsit felemelték, de nem annyira, hogy a nyulak kibújhassanak alatta, és odébbvitték egy kicsit. Lassan mentek, le-lepillantva a ketrecbe, vajon nem maradnak-e le a nyulak. Aztán a következõ ketrechez léptek. Az õrnagy kihasználta az alkalmat, segített nekik. A fiúk elkomolyodva, szótlanul dolgoztak. Az õrnagy érezte, idegenkednek tõle. Az utolsó ketrecet is odébbtették, de a fiúk nem szóltak semmit.
- Mindig ti viszitek odébb? - kérdezte.
- Mindig mi - válaszolta a legnagyobb. A másik három hallgatott.
- Erõs fiúk vagytok.
- Erõsek. De az öregek nehezebb dolgokat csinálnak.
- Követ törnek, láttam az elõbb - örült Reman, hogy társalgásba kezdhettek. - Ti nem jártok iskolába?
Ezt talán nem kellett volna kérdeznem, jutott eszébe. De az egyik fiú - szõkés fején csillogott a napfény, nagyon szép haja volt - élénken válaszolta:
- Hogyan járnánk, ha olyan messze van? Három napba tellene, míg egyszer fordulnánk.
- És azt tudjátok, milyen az iskola?
Egy barna, tömzsi kisfiú komolyan felelte az õrnagynak:
- Olyan nagy ház, tele gyerekkel. Sorban ülnek, és hallgatják a tanítót.
- Láttad már?
- Én nem, de Trandin mondta, a bátyám - a legnagyobbikra mutatott. Trandin tizennégy éves lehetett, de elsõ pillantásra többnek látszott. Egyáltalán, az összes itt élõ gyerek izmos testû; erõs volta miatt látszott idõsebbnek a koránál.
Trandin vállat vont.
- Én már voltam odalenn, nem is egyszer. Az apámmal, a vásárban. Mikor a nyúlbõröket adtuk el. Láttuk az iskolát is.
- Nekünk Volder a tanítónk - mondta gyorsan az öccse.
- Redart is õ tanítja - intett feléje a bátyja hanyagul. - Meg Igart és Raldot is.
Igar és Rald a másik kettõ lehetett, bár az õrnagy nem tudta, melyik Igar, melyik Rald.
- Te odalenn laksz a városban? - kérdezte Trandin. Az õrnagyot az elsõ pillanatban meglepte a tegezés, aztán rájött, hogy a gyerekek aligha ismernek más formát, idefenn mindenki tegezõdik. Elmosolyodott:
- Igen, de nem itt a közelben, hanem messze. Nagyon messze.
- Nagyon messze, az mit jelent?
- Hát... - habozott egy pillanatig. - Vonattal vagy autóval egy egész napig kell utazni.
A gyerekek hallgattak. Ez a távolságmeghatározás nem sokat jelentett számukra.
- Láttatok már vonatot?
A fejüket rázták.
- Nem is szeretnétek látni?
Határozatlanul nézték elõbb a férfit, aztán ketten egymásra pillantottak. A legkisebb - Redar - vállat vont:
- Minek a vonat? Itt a Hegyen úgysem férne el, igaz?
- Hát itt tényleg nincsen rá szükség - mosolygott Reman -, de máshol annál inkább. A vonat nagy távolságra viszi el az embereket. És egyszerre sok embert.
- Volder is mesélt róla - bólogatott Trandin. Közben lassan ballagtak. Keményre taposott ösvény keresztezte útjukat. A gyerekek határozatlanul néztek a férfira, aztán Trandin jelére éles csata, kiáltással elrohantak a házak felé.
Az õrnagy egyedül maradt. Egy ideig állt, a fennsíkot figyelte. A rét füve felett fehéres köd gomolygott - de ezt csak akkor lehetett látni, ha kitartóan figyelte valamelyik pontot. A könnyû szellõ azonnal eloszlatta a párát; csontjaiban érezte, meleg nap lesz ma. A kõfaragók tompa kopácsolását még akkor is hallotta. Elindult az ösvényen találomra, déli irányban. Baloldalt krumpliföld húzódott, egészen a fennsíkot kereterõ sziklákig. A távolban fákat is látott, arra ment. A földút elágazott, Reman balra ment. Ágyások sorakoztak az út mentén. Saláta, káposzta, hagyma, retek. És néhány más növény; csak a leveleik álltak ki a földbõl, az õrnagy nem Ismerte õket. "Ez hát a zöldségeskert - gondolta magában; - a nyulak adják a húst, a kecskék a tejet és sajtot, a krumplit az emberek eszik, a kukoricát meg a füvet a nyulak" - errõl jutott eszébe, hogy aznap még nem evett.
Nyálat nyelt, és meg akart fordulni, a falu irányába, de gyõzött benne a kíváncsiság, és az ágyások mellett haladt tovább az újra felbukkanó sziklák felé.
9
Néhány perc múlva . az adószedõvel találkozott. A férfi egy kövön ült, vászonkendõt terített éppen maga elé. Két fatálon valamilyen barnasárga tárgyat látott Reman. Az adószedõ egy másik kendõbõl gyermekfejnyi kenyérdarabot és néhány retekcsomót vett elõ. A fûben cserépkorsó állt,
- Láttam, hogy erre jön. Már kerestem... Itt a reggeli. Törjön a kukoricakenyérbõl.
A kenyérnek furcsa íze volt. Soha nem érzett még ilyent; az elsõ darabot élvezettel forgatta szájában, szinte kiszívta a levét. Á szaga is erõs volt. Akkor újra érezte, mennyire éhes.
- Ez pedig sajt. Igyon a köcsögbõl, tej van benne.
- Tehéntej?
- Nem, tehenek nincsenek idefenn, csak néhány kecske.
Reman kényelmesen kinyújtotta lábait, hátát a sziklának vetette. Megint az adószedõvel ültek együtt, kövek között, mint tegnap ilyenkor.
- Megmondta már nekik, miért jött...?
- Nem - rázta fejét Reman. - Még nem. Elõbb szeretnék megtudni minél többet arról a négy szerencsétlenrõl.
- Nem lesz könnyû dolga.
Az õrnagy a kõfaragó férfiakra gondolt, és csak magában helyeselt az adószedõnek. Tényleg nem lesz könnyû feladat. Valahogy másképpen képzelte el a dolgot a múlt héten, mikor az EKAFO osztályvezetõje kezébe adta az aktákat: "Csináljon ezzel valamit, õrnagy. A különleges helyszínre való tekintettel egyedül megy. Tájékozódik, és a legjobb belátása szerint intézkedik... Bármilyen jelentést hoz, az EKAFO belenyugszik, és végre lezárjuk ezt az ügyet. Ad acta, ahogy mondani szokták..."
- Van felhatalmazása letartóztatások eszközlésére is? - kérdezte az adószedõ. Késével vastagon szelt sajtot a kenyerére. A retek hersegett fogai közt. Sárga, elhanyagolt fogai voltak.
- Van - csapott mellére Reman. Zubbonya belsõ zsebében valóságos kis irattár lapult. Pecsétek, aláírások, fényképek. Mit ér itt mindez... Elnézett a legelõ felett. Apró felhõ tûnt fel az égen, nyugatról húzott lassan be középre, idefenn nem lehetett érezni a szelet.
- Egészen szépen berendezkedtek ezek itt - intett fejével a krumpliföld és a zöldségeskert felé az õrnagy.
- Hát, ha itt akarnak élni... - morogta az adószedõ. - Innen nem szaladhatnak le napjában kétszer is a sarki boltba. Mindent maguknak kell megtermelni.
- De miért akarnak itt élni? Hiszen odalenn sokkal kényelmesebb lenne.
A kérdés elhangzott, ott maradt valahol a fejük felett, válasz nélkül. Az adószedõ úgy vélte, a válaszadás nem az õ feladata. Reman még nézte egy darabig a felhõt, aztán befejezte az étkezést.
- Adja csak ide a tányérját-a fatányér meglepõen könnyû volt. Reman egy pillanatig nézte az erek rajzolatát, a fa aranyba hajló barnaságát, aztán összefogott mindent az egyik kendõbe. - Hová kell vinnem?
- A faluba. Az egyik ház elõtt talál egy öregasszonyt, neki adja oda.
Reman nem szeretett volna eltévedni, ezért ugyanazon az ösvényen indult el, amelyezi jött. Most jobb kézrõl volt a krumplitábla. Nem faluról származott, de annyit azért õ is látott; hogy a krumpli már beérett, hamarosan felássák a földet, kiszedik a gumókat.
A nap sütötte a hátát, amint rákanyarodott a nagyobbik ösvényre. "Ezek kihasználnak minden talpalatnyi helyet", gondolta ismét: az ösvény szélén is krumpli nõtt, lábával súrolta a hervadtzöld leveleket. A falut övezõ széles és magas sánc tetején megfordult, elnézett dél felé. A kisfiúk - éppen ketreceket helyeztek arrébb a réten - egész apró, fekete Foltoknak tûntek. A fennsík nyugati oldala felõl most is hallotta a követ hasító kalapács zaját.
Az egyik földbe mélyedõ ház tetején fiatal férfi állt sarlóval kezében; amint meglátta az õrnagyot, lehajolt, és gyors mozdulatokkal vágni kezdte a füvet. Nedvesen csillanó, nyírott ösvény maradt a nyomában.
Reman leballagott két ház között. A keményre taposott téren tanácstalanul torpant meg, senkit sem látott. Csak egy sárga bundás kutya hevert az árnyékban. Figyelmesen nézte az õrnagyot, majd - bátortalanul - meglengette bozontos farkát. Barátkozóan. De nem állt talpra, nem közeledett. Az egyik házból Reman mozgást hallott, odament. A félhomályos boltív alatt ötven év körüli testes asszony tett-vett. Az õrnagy megköszörülte a torkát;
- Bocsánat, nem tudom, kinek adjam vissza a tányérokat?... - emelte fel a kis batyut. "Talán csak nem ezt nevezte az adószedõ öregasszonynak?" - jutott eszébe.
- Add ide nekem - az asszony szívélyesen mosolygott, kövérkés, 'napbarnított karját a férfi felé nyújtotta. - Te vagy az idegen, ugye?
- Igen, én vagyok az idegen. Az egyik - tette hozzá gyorsan.
- Én Detra vagyok. Hibbros felesége... Anya! Gyere ki! - kiáltotta a ház sötét üregébe. Reman nem látta, inkább csak sejtette, hogy ezek a házak jóval nagyobbak annál, amennyi kívülrõl látszik belõlük.
Sovány, magas, de hajlott hátú, szikár öregasszony jelent meg. Úgy bukkant elõ a sötétségbõl, mintha a homály szülte volna hirtelen; egyszer csak ott termett.
- Õ az anyám, Vela. Nyolcvanegy éves - mondta a kövérkés asszony büszkén, és ugyanúgy folytatta: - Nagy ám a mi családunk. Gorry, a legidõsebb fiunk nemrégen vette feleségül Paredóék Kama lányát, van is már egy gyerekük. A másik unokánk Triana fia, aztán van még két másik gyerekünk is...
Az öregasszony mosolygott. Ráncos bõre szinte ráfeszült koponyafára, sötétszürke ruhája ujjából kinyúló karja is vékony, májfoltos volt. Az õrnagy mosolyogva állt a bejárat elõtt, nem tudta, mit tegyen. Jólesõen vette tudomásul, hogy ezek az asszonyok barátságosabbak vele szemben, mint a kõtörõ férfiak. "Ez hát Triana családja - gondolta -, de ki lehet a nõ férje?" Azt nyilván ebben a családban kell keresnie.
Vela, az öregasszony kijött a napfényre. A haja teljesen õsz volt. Fekete kendõt borított a vállára, alighanem fázott, pedig meleg volt.
- Megyek vízért - mondta a lányának, és az õrnagyhoz fordult. - Jössz velem, idegen? - válaszra sem várva kapott fel két tömzsi favödröt a bejárat mellõl. Reman követte. Az egyetlen emberre szabott ösvényen nem mehettek egymás mellett. Vela a közeli sziklák felé vette útját; a fennsík keleti szélén bokrok váltakoztak házmagas, mohától sötétzöld kövekkel. Elcsitult a szél, amikor beértek a sziklák árnyékába.
- Te is adószedõ vagy? - kérdezte Vela, hátra sem fordulva. Reman egy pillanatig késlekedett a válasszal:
- Nem, nem vagyok adószedõ.
Az asszony gyors léptekkel haladt; jól tartja magát a korához képest.
Két magasba nyúló szikla között keskenyebb résen kellett átbújniuk. Az õrnagy lehajtott fejjel lépett be a homályba. Szobányi térségben találta magát, ahová felülrõl szabálytalan lyukakon át szûrõdött be a fény. A kõfalban természetes mélyedést látott, combmagasságig érõ medencét. A víz halkan csobbant, amint Vela belemerítette a favödröket.
- Ez forrásvíz?
- Ugyan. Forrás, ilyen magasan? Esõvizet gyûjtünk össze odafenn a sziklákon. Idevezetjük, meg magától is idefolyik egy része.
Reman körülnézett.
- Nem lehet ez elég ennyi embernek. - Frontvonalbeli tapasztalatai jutottak eszébe. Az a nyári hat nap, amikor víz nélkül tartottak ki egy betonbunkerben. A nyelvük megdagadt, mindent duplán láttak a hõségtõl.
- Több ilyen is van. - Vela felemelte a vödröket, indult volna visszafelé. Reman csak ekkor tért magához emlékeibõl, ki akarta venni az öregasszony kezébõl legalább az egyik vödröt. De Vela nem engedte:
- Mit gondolsz, tán nem bírom el...? Inkább arról beszélj, miért jöttél közénk.
- Kíváncsiságból - vágta rá hirtelen Reman. A szó önmaga számára is teljesen váratlanul bukott ki ajkán, de rögtön megtetszett neki az ürügyhazugság, igen, ez jó lesz. - Érdekelt, hogyan élnek itt az emberek. Hogyan éltek ti... - elakadt, a tegezés furcsa volt számára, különösen az öregasszonnyal szemben.
- Nincs ebben semmi érdekes. Élünk, ahogy élünk - morogta Vela. Kiértek a napfényre. A falu közelében fiatal nõ tûnt fel, a földsáncon álldogált, és mozdulatlanul nézett valahová messze. Még a kezét is szeme fölé emelte. "Tengerészfeleség jutott az õrnagy eszébe -, hol is láttam egy ilyen szobrot, a tengerészfeleségek kémlelik így a messzeséget, mikor tûnik fel vitorla, füst." Úgy tûnt Reman az elsõ pillanatban azt hitte -, Triana az. Hasonlított is a reggel megismert nõre, de idõsebbnek látszott nála.
Vela megtorpant. Olyan hirtelen, hogy kicsobbant egy kis víz a rövidre vágott fûre.
- Vigyázz - súgta Remannak. - Ez Fenilla.
- Fenilla...? - az õrnagy mit sem értett.
- Az egyik unokám, Hibbros és Detra lánya. Beteg - Vela letette az egyik vödröt, ráncos ujjával jelentõségteljesen bökött a homlokára. - Szegénynek nincs rendben a feje. Huszonhét éves, és most már ilyen is marad...
Közelebb mentek. A lány ruhája és haja lobogott a szélben. "Olyan, mint egy film", gondolta Reman. Fenillának világosabb bõre volt, mint a többi hegylakónak. Mintha kevesebbet járt volna napfényben. A haja is vékony szálú, lebegõ, könnyû pihe benyomását keltette. Karja, lába, nyaka vékony. A közeledõk zajára sem fordult meg, csak állt nyugodtan.
Vela csak lassított mellette, és rászólt:
- Fenilla, menj a kecskékhez, adj nekik füvet!
A lány megrázkódott, leeresztette kezét, elindult a sziklák felé. Remant észre sem vette.
- Szegény - ingatta fejét az öregasszony. - Alig beszél. Hetek is elmúlnak, míg egyszer szóra nyitja a száját, akkor se sokat mond... Szóval téged a kíváncsiság hozott ide?
Már majdnem a kunyhók közé értek.
- Még sohasem láttam embereket, akik elzárták magukat a világtól - mondata túl elegánsra sikerült; inkább elhallgatott hát. Vela viszont félig megfordult, mosolygott. Három sárga foga volt mindössze, és száz ránc az arcán, De a szemében jó fény csillant:
- Fiatal vagy még, idegen... De egyszer majd magad is megismered az igazságot. Lehet, hogy éppen itt, a Hegyen...
Reman nézett utána, ahogy lefelé sietett a meredek ösvényen. Fiatal vagyok? Negyvenöt év az negyvenöt év. Vannak, akik ilyen korban már semmi újat nem kezdenek el. Minek is jöttem én ide? Ez a feladat mégsem nekem való. "Megismered az igazságot." Melyiket? Úgy lehet, Vela nem ugyanarra gondolt, amire én. Nekem egy másik igazságot kell itt megismernem.
Megfordult, és új ötlettõl hajtva, Fenilla után eredt.
10
A kecskék mekegése vezette nyomra. A víztároló közelében sziklába vájt barlangok elõtt fából épített kifutók álltak. A kis karámok fölé néhol durván faragott, bõven begyantázott deszkákból emeltek féltetõt a nap, az esõ ellen. A szél elcsitult, Reman hallotta saját léptei neszét. Bakancsa meg-megcsikordult a köves talajon.
Fenilla az egyik ól kerítése fölé hajolt. Füvet vetett az állatoknak, aztán benyúlt, simogatta õket. Az egyik gida - fehér szõrû, vidám pofájú jószág - a fûre ügyet sem vetve felágaskodott, és kis patáival csúszkálva a deszkákon, igyekezett a lány keze alá kerülni. Fenilla megvakargatta a nyakát, a füle tövét.
- Egyetek, egyetek - mondta a Lány. - Lakjatok jól, teljetek meg édes fûvel, egészen a lábatokig, a farkatok hegyéig.
- Mégis beszélsz...? - állt meg mellette az õrnagy. - Azt hallottam, az emberekkel nem sok szót váltasz. De úgy látom, az állatoktól nem sajnálod a hangodat.
A lány lassan fordult a férfi felé. Hosszan nézték egymást. Az õrnagynak nem tetszett Fenilla; vékony volt, álmos mozgású, a tekintete végigsiklott ugyan a férfin, de Reman érezte, hogy minden igazi érdeklõdés nélkül. "Köd vagyok számára-gondolta -, mely hamarosan eloszlik, emléke is eltûnik." Aztán elfordult a lány, újabb fûcsomót vetett a kecskéknek.
- Legalább velem beszélgethetnél - erõsködött Reman, közben igyekezett kedves lenni, mosolygott. - Én itt idegen vagyok, és senkit sem ismerek. Mindenki dolgozik, végzi a dolgát, én meg fel-alá ténfergek...
A lány benézett a másik ólba is. Ott a kecskék álmosan rágcsáltak; az egyik nagy szürke-fekete foltos bak fel sem állt a földrõl, alulról lesett sárga szemével az õrnagyra. Fenilla két ól között elindult a magasabb sziklák felé. Reman követte.
A lány az utolsó sziklára ment. Meredek part szakadt itt alá, messzire lehetett látni. A déli napsütésben kábultan hevert a táj, valószínûtlenül mélyen. Az õrnagy kilépett a sziklára, egy pillanatra olyan érzése volt, mintha igen átlátszó vízbe nézne, tengerfenék holtan mozdulatlan, mégis élõ színekben csillanó tartományát látná. A láthatár széléri, világoskék hegyek felett úszó lomha felhõk hatalmas ezüst halakra emlékeztették. Egy másodpercre meg is szédült, mert közvetlenül a lába alá nézett; a sziklafal itt száz méterre zuhant alá függõlegesen:
- Leesel, katona - mondta hirtelen Fenilla. Az õrnagy felkapta a fejét. A lány fentrõl nézett rá; míg a férfi szemlélõdött, õ odébbment, magasabb kövekre. Az arcán volt valami merevség. Sápadt bõr álarc.
- Mit mondtál...? - az õrnagy nem volt benne biztos, jól hallotta-e. "Katona?" Honnan tudná ez a lány, hogy õ...
- Leesel és összetörik a tested - Fenilla hangja mély volt, de egyben vidám is, kötekedõ. - Leesel, mint egy fababa. Énekelsz; zuhansz, sztári csend lesz. Csend... - A lány hirtelen hangosan elnevette magái, és leugrott a kõrõl. Úgy szökellt, mint egy kecskegida. De az arca közben az õrnagy felé fordult; a merevség nem múlott el róla. Még két ugrás, és a lány eltûnt. Reman felpattant és körülnézett - Fenillát nem látta sehol. Csak késõbb hallotta meg az ösvény felõl a szaporán távolodó lépteket. De mire kibotladozott a sziklák közül, nem látta a lányt.
11
Ebédet a gyümölcsös szélén, egy hatalmas diófa alatt kaptak. Az adószedõ hosszan hallgatott, iratait lapozgatta. A sült nyúlhús nagyon ízlett Remannak. A kukoricakenyér a nyúlhússal együtt egészen különleges volt; a fatányérok alá fehér vászondarabot terített egy hallgatag, fekete hajú asszony. Az õrnagy csodálkozott is, milyen kékesbe játszó, hollófekete haja van ennek a nõnek. Õ is itt született...? De a nõ nem volt szép, a lába és a dereka vastag volt, arca durva. Vitának hívták. Reman késõbb megtudta, hogy a kõtörésnél megismert ritkás hajú Paredo felesége, Trandin és Redar anyja.
Alacsony farönkökbõl készült padon ültek. Vita az ebéd végeztével cserépkorsókban hûvös gyümölcslevet tett az asztal deszkáira, és elment. Madarak csiviteltek a fán, de a világ ezen az egy hangon kívül mintha álomba merült volna. Még a szél is elállt.
- Azt tanácsolom, heveredjen le egy órára - mondta a végén az adószedõ. Olyan hangon szólalt meg, mintha most folytatná reggeli párbeszédüket.
- Afféle sziesztára gondol? Az itteniek is így csinálják?
- Nem kell mindent úgy csinálnunk, ahogy õk - bölcselkedett a férfi, és elrakosgatta papírjait, csak maga ismerte sorrendben. - Bárhol leheveredhet, az itteni etikett nem oly szigorú... Megtudott más valamit?
- Túl korai lenne még. Nehezebben megy, mint gondoltam. Azt hiszem, legalább egy hétre lesz szükségem.
- Kár. Akkor holnap reggel egyedül indulok vissza... - az adószedõ határozatlanul körülnézett, majd elindult kelet felé. - A vacsoránál ugyanitt találkozunk.
- Hány órakor...?
A férfi megállt, és mintha kicsit mosolygott volna:
- Nem tudom. A maga modern karórájának itt nincs sok értelme. A hegylakók egészen másképp mérik az idõt... Majd meglátja.
Reman keresett magának egy félreesõ, árnyékos sarkot, leheveredett a térdig érõ fûbe. Érezte, hogy jót fog aludni; hiszen az éjszaka rövidnek tûnt. A fennsík magasságát is érezte testében, valahol mélyen, zsongító nyomásként. Alig tette le a fejét, máris elaludt.
Késõn ébredt. A tervezett egyórás alvás rövid szunyókálás helyett hosszúra nyúlhatott, mert a nap már erõsen nyugatról világította meg a fennsíkot, amikor Reman felállt a fûbõl. Egy pillanatig értetlenül nézett órájára, aztán rájött: megállt.
Hangokat hallott. Találomra elindult a fák között. Hamarosan a sziklákhoz ért, és azon a téren találta magát, ahol reggel az adószedõ tanácskozott a hegylakókkal. Mintha közben semmi változás nem történt volna; a férfiak és nõk ugyanúgy ültek a kockaköveken, és elõttük ugyanúgy állt az adószedõ. Csak most jóval többen voltak. "Talán itt van mindenki", gondolta Reman, körülnézett, nem ült le, õsi óvatosság kényszeríttette várakozásra, így tettek a régi felfedezõk ismeretlen törzseknél, nehogy önkénytelen megsértsenek valami helyi szokást, jobb állni itt a tér szélén, hallgatni, mirõl van szó. Tíz-egynéhány férfi és nõ bõrszíjas szandálokban, szürke, barna vászonruhákban. Trandin és a többi fiú oldalt üldögéltek, és nem is figyeltek a felnõttekre; egy kõlapról kavicsokat kapkodtak fel gyorsan, egyet-egyet a levegõbe dobva. Teljesen belemerültek a játékba.
Reman megpillantotta Trianát; ezúttal gyerek nélkül jött a nõ, Fenilla és Detra között ült a feketekormos tûzrakóhely mellett.
Volder és Hibbros félhangon beszélgettek; az õrnagy felismert még több férfit és nõt, akiket aznap délelõtt látott.
Az adószedõ a névsorba pillantva neveket kiáltozott:
- Orhan... Momper!
Volder észrevette Remant: Mondott valamit Hibbrosnak; az öregebb férfi bólintott. Volder felállt.
- Tubb...! - kiáltotta az adószedõ. A férfiak sorban odajárultak hozzá, gyûrött bankjegyeket szorongattak. Némely kézbõl úgy kellett az adószedõnek kivennie a papírt; nem szívesen váltak meg tõle. Az adószedõ egyeztette az összegeket, apró cédulákat adott igazolásul a hegylakóknak. Amazok nem tudták, mit kezdjenek vele; nem voltak zsebeik. Hibbros elkérte tõlük, kötegbe gyûjtötte. Öreg bõrtáska leffegett oldalán. Látszott, ritkán hordta vállán, akadályozta karja mozgását, kényelmetlen volt. "Biztos ebben hozzák a pénzt haza a városból, ha eladták a bõröket" - gondolta Reman. Aztán Volderre mosolygott, maga sem tudta, miért. A szakállas férfi nem válaszolt; megfogta az õrnagy karját, a sziklák felé irányította.
- Beszélgessünk.
Nem oda jutottak, ahol délben Fenillával ült Reman; Volder egy másik, hasonlóan kietlen környékre vezette vendégét. A nap akkor bukott le, de nem a hegyek, hanem a szürke felhõk közé. Az ég alja nyugaton rózsaszínben izzott, Reman ugyanazt az árnyalatot látta Volder szeme fehérjén is. Olyan közelrõl néztek egymásra. Aztán leültek két kõre. Reman úgy döntött, megelõzi a kellemetlen kérdéseket. Ösztönösen érezte, hogy Volder a többiek nevében is beszél.
- Azt akarja kérdezni, meddig maradok, igaz? - igyekezett megütni kedélyes hangot. - Nos, azt hiszem, egy hétig... Ha nem leszek terhükre. Az élelemért és a szállásért természetesen fizetek.
- Nem ezt akartam kérdezni - Volder ujjait sötét szakállába merítette, fürge tekintete elkalandozott valahová az üres messzeségbe, aztán hirtelen ismét az õrnagyra vetette szemét: - Az érdekel bennünket, miért jött ide?
A kérdés brutálisan hangzott. "Nem vagyunk az õserdõben - gondolta Reman sértõdötten, de ez az érzés rögtön el is múlott -, a Hegyen vagyunk, végül is igazuk van." - Mit válaszoljon, mit válaszoljon?
- Nagyon fontos ügyben érkeztem - kezdte, és már ekkor érezte, mindent el kell mondania, jobb, ha kiteríti kártyáit, itt úgysem állíthat senkit a maga oldalára, ezek összetartanak, örök szövetségesek, Volder a többieket is képviseli, mikor leül vele beszélgetni, a tervei és szándékai felõl puhatolózni.
- Gondolom, hogy fontos ügyben. Ok nélkül ide senki sem mászik fel - Volder várakozó testtartása nem változott. Remannak már nem voltak kétségei; mindent el kell mondania. Csak a forma felett töprengett még egy másodpercet.
- Nem a magam jószántából jöttem. Küldtek... Négy ember nyomait kell felkutatnom.
A szemét nézte. Volder barna, mély fényû szemeiben felvillant valami. Az egész olyan röppenõ volt, oly bizonytalan, századrésze a pillanatnak, a puskagolyó ennyi idõ alatt sok métert tesz meg, itt egy tekintet árulta el gazdáját.
- Négy katonáról van szó - folytatta kegyetlenhidegen, most már biztos volt dolgában, ha itt lenne az adószedõ, vállon csapná: no látja, jó nyomon vagyok! - Majdnem négy évvel ezelõtt, valamivel régebben, tavasszal jöttek fel ide.
A csend rózsaszínû, égõarany, szellõktõl simogatott, felhõkbe lapuló. Reman mozdul meg elsõnek. Mindjárt sötét lesz. Most nem kell túlfeszíteni a húrokat. Jobb, ha egyelõre...
- Egyelõre nem kérdezek semmit. Itt leszek még néhány napig... Beszélgetek majd mindenkivel.
Aztán ment a kukoricás szélén. Valahol messze a gyerekek zajongtak, újra szél zörgette a száraz, sárgult kukoricaleveleket. Közel volt már az éjszaka.
12
A következõ reggelen korábban ébredt: A szalmazsák felsírt alatta, ahogy megfordult. Odakünn újra sütött a nap; laposan kúsztak a sárga sugarak.
Az adószedõ már felöltözve ült ágyán, bakancsát fûzte. Arca magasságába emelt térde mellõl nézett az õrnagyra; ebben a testhelyzetben nagy gyereknek tûnt.
- Jó reggelt.
- 'reggelt.
- Eszem és indulok - jelentette be a férfi. Lefelé könnyebb az út. Szép kényelmesen megyek... Magának elég öt nap, a mait is beleszámítva?
- Persze hogy elég. - Reman arra gondolt, a tegnapot is a nyomozáshoz számíthatja már.
- Ma csütörtök van - az adószedõ, a számok embere, az ujján számította a napokat. - Jövõ kedden délután ideküldöm a terepjárót a Hegy aljába. Oda, ahol az ösvény leér.
- Rendben - bólintott Reman. - Tehát kedden délelõtt el kell indulnom lefelé, igaz?
- Pontosan.
- És maga...? Sikerrel járt?
- Az adó beszedve, az utolsó garasig - a férfi elégedetten csapott táskájára. Felkelt, nyújtózkodott.
Nehéz napom lesz, gondolta az õrnagy. Két eset lehetséges: vagy sorban idejárulnak és elmesélnek mindent, vagy kerülni fognak, akár a tüzet.
Hamarosan meggyõzõdhetett róla, hogy nem volt igaza. A faluban már alig volt valaki; de a reggelit készítõ nõk ügyet sem vetettek rá. Aznap egy Norra nevû, Remannal egykorú asszony adta ki nekik az ételt. A reggeli után az adószedõ sietve elindult. Az õrnagy elkísérte egy darabon; remélte, hogy hegylakókkal találkozik. Ehelyett Trianát látta meg; nagy köteg friss füvet cipelt a hátán, a nyúlólak felé ment. Vidáman intett az õrnagynak. Reman mosolyogva visszaintett, és a nyomasztó gondolatok valahogy eltûntek, könnyebbnek érezte magát.
Kiértek az ösvényen a fennsík nyugati oldalára; az ösvény elveszett a fûben, meredeken lefelé kanyarodott: Az adószedõ megállt:
- No, indulok.
- Furcsa, hogy senki sem kísérte el magát - mondta Reman.
- Ugyan - a férfi legyintett könnyedén. - Nem vagyok szívesen látott vendég. Sehol sem; nem csupán idefenn. Megszoktam... Találkozunk a jövõ héten. A viszontlátásra - hirtelen kezet nyújtott, és elindult lefelé. Reman nézte, míg el nem tûnt a sziklák közõrt. És még valamivel tovább is. Majd lassan megfordult. Most vette észre, hogy az ösvénytõl kelet felé, fehér sziklák mögött egy erdõ fái látszanak. Arrafelé indult. Meredek domboldalon vitt irtja, látszott, itt is lekaszálták a füvet. A szürkésre fonnyadt, illatos fû napok óta száradhatott kupacokban. Reman beszívta a fûszagot, és továbbment. A domboldal elhajlott - bokrokkal sûrûn benõtt részre tévedt. Hangokat hallott. Dübörgést, döngõ csapásokat. A bokrok közti tisztáson hevenyészett fészer állott; csak teteje volt, vékony farudak tartották. A hegylakók tûzifát tároltak itt; Reman szakértõ pillantással becsülte fel. Legalább kétszáz darab, méteresre vágott, jól kiszáradt-fatörzs hevert a tetõ védelmében. A faraktár másik oldaláról behallatszott a beszélgetés. Az elsõ pillanatban arra gondolt, hallgatózni kéne, de rögtön el is vetette az ötletet. "Nyílt sisakkal, egyenesen elõre" - gondolta, és megkerülte a raktárt.
Kis térség közepén Tubb apó és három fiatal férfi állt hatalmas baltákkal. Körös-körül felhasogatott fadarabok, vágásra váró tuskók hevertek. A fészer szélére akasztott fûrészlap fémesen-lilán csillant a fényben.
A favágók éppen pihenõt tarthattak; beszélgetve álldogáltak két széles aprítótönk között. A fiatalabbak egyikét Reman már ismerte; tegnap a követ törte reggel az apjával, nem messze innét. Elhatározta, kihasználja ezt a sebtében kötött, felemás ismeretséget.
- Jó munkát! - köszönt.
A fiatalok morogtak valamit, Tubb válaszolt: - Szívesen mondanám, állj be közénk, de nincs több fejszénk.
Reman ezt tréfának vette, és mosolygott. Aztán határozatlanul állt egy pillanatig, majd a fiatalemberhez fordult:
- Tegnap kõfaragó voltál, ma meg favágó. Ti mindenhez értetek...?
- Csak ahhoz, amit idefenti csinálni köll - felelte amaz.
- Mindenki foglalkozik mindennel? - kérdezõsködött tovább az õrnagy.
- Mindennap mást csinálunk - mondta lassan az öreg Tubb -, aki tegnap követ faragott, az ma fát vág vagy füvet kaszál. Aki a nyulak alól szedte ki a trágyát, az kukoricát morzsol vagy krumplit szed. Így igazságos.
- És ti mindig igazságosak vagytok - bólogatott Reman. Maga sem tudta, miért mondta ezt. A hangja ráadásul gunyorosra sikeredett, amazok keményen hallgattak. Súlyos lett a csend. Lázasan töprengett, mivel javítsa ki akaratlan baklövését.
- De megint úgy érezte, legjobb, ha rövid úton próbál célhoz érni.
- Innen a Hegyrõl nem voltak férfiak a háborúban?
- Nem - rázta fejét Tubb. A többiek mozdulatlanul álltak. - Mi nem szeretjük a háborút.
- Senki sem szereti - nevetett az õrnagy kényszeredetten -, és onnan lentrõl sem jöttek fel ide katonák...?
Feszülten várta a választ, bár igyekezett ezt leplezni. Tekintete az arcokat kémlelte.
- Katonák...? - kérdezte az, aki tegnap a követ törte.
Reman mintha ijedtséget érzett volna ki a hangjából.
- Nem jött ide senki. Mit is kerestek volna...? Tubb apó haragosan dörmögött. Felkapta fejszéjét: - Nincs idõnk beszélgetni... Gyerünk!
Tuskók kerültek a balták alá, négyes ütemben csapdostak a favágók. Túl hirtelen, túl szívesen láttak neki a munkának. Reman állt, nézte õket, felkiáltójel a sûrûn hajlongók mellett, felett. Gyanús volt a dolog, de oly megfoghatatlan, bizonyíthatatlan. Lehet, azért kezdett újra munkához az öreg Tubb, nehogy valamelyik fiatalember elszólja magát...?
De minderre semmi bizonyítéka sem volt. Állt még néhány percig, nézte az izmos felsõtesteket, a bõr alatt húzódó izmok játékát. "Itt sem tudok meg többet"; gondolta, és lassan elvonult. A háta mögött sokáig hallotta még a tompa döngést, a reccsenve széthasadó fa sírását.
A bokrok mögött újabb kis tisztást talált; barnult fatörzsek álltak szépen sorban. Az õrnagy az elsõ pillanatban úgy vélte, egykori élõfák meghagyott törzsei; de közelebb érve rájött, hogy méhkasok. Az egyformára vágott vastag törzsek belül üresek lehettek; egyik oldalukon apró nyíláson közlekedtek ki és be az aranyszínû méhek. Nem akarta zavarni a rovarokat, és gyorsan behúzódott újra a bokrok közé. Lement a meredek domboldalon, átvágott az erdõ felé.
Lombos erdõ volt; csak jóval odébb látott egy sötétzöld fenyõsávot; mögötte megint lombos fák magasodtak a táj felé. Az erdõ kihúzódott egészen a sziklás partvonalig. Reman kíváncsiságból újra kiment a meredély szélére. A nap már magasan állt; a kövek között nem védte már a fák árnya, a nap kegyetlenül csapott rá. Megtörölte homlokát. A fennsík délkeleti oldalán állt. Lenézett. A sziklafal itt nem nyílegyenesen szakadt alá - tíz-húsz méteres mélységekben egymást támogató keskeny kõteraszok húzódtak lépcsõzetesen. Egy erõs és hosszú kötéllel le lehetne ereszkedni innen. De minek...? Visszahúzódott, leült egy kõre. Nézte az erdõt. A távolból már csak nagyon tompán hallotta a fejszecsapásokat. A favágókkal történt találkozás álom lett volna, ha nem zakatolna a fejében annyi választalan kérdés.
Reman soha nem ismerte a fákat, növényeket. Nem tudta legtöbbjük nevét; de szerette õket. Most is csak ült, és nézte a lassú szélben lustán mozduló ágakat. A falevelek állandóan mozogtak, és ha a nap éppen a megfelelõ szögben sütött rájuk, kellemes kis fénykévét sugároztak az õrnagy szemébe. Agyát csiklandozták. Jólesõ érzéssel ült az erdõszélen. Háta mögött az iszonyú mélység, elõtte karnyújtásnyira szürke, barázdált kéreg, vékonyodó ágak, hûs levegõt lehelõ lombok.
Nehezen szakadt el a látványtól. A hûs félhomályban, a törzsek között hiába keresett ösvényt. A lombos erdõ talaján páfránybokrok tenyésztek, néhol egészen sûrûn. De amint átért a másik erdõbe, csak tavalyi, barnult fenyõtûk vastag szõnyege simult lába alá, klinikai tisztaság uralkodott a fák alatt. Továbbmenve észrevette, hogy a fenyõerdõ egy részébõl tervszerûen és igen gondosan eltávolították már a lehullott tûréteget. "Vajon mit csinálnak vele, ezt is felhasználják? - töprengett. - Biztosan eltüzelik." Lehullott tobozokat sem látott sehol. Azokat is összeszedik.
A fennsík közepe felé haladt. Hamar kiért az erdõbõl. A szélén látott néhány kivágott fatörzset; nemrégen dönthették le, az ágakat már lecsapták róla. Úgy feküdtek a fûben; mint a halottak. Furcsa látványt nyújtottak a mögöttük szálfaegyenesen magasodó társaik mellett. Reman elfordult, és gondolatban rögtön megbocsátott a hegylakóknak, mert a fennsík közepe felé lejtõ mezõn-rengeteg facsemetét pillantott meg. Látszott, hogy gondosan ápolják õket, gaznak nyoma sem volt mellettük. Apró, térdig érõ kis fenyõnövendékeket himbált a szél. Mindent elöntött a napfény. "Szóval, ahányat kivágnak, annyit ültetnek is" - gondolta megbékélve.
A csemeteültetvény túlsó végén mozgó alakokat látott. "Szerencsét próbálok megint", gondolta és arrafelé indult. Ösvény vezetett a zöldségeságyások és a csemeték között. Hamar észrevette; hogy a csemeték majdnem akkora helyet foglalnak el, mint a régi erdõ.
Az ösvényen vödrökkel kezükben nõk közeledtek. Trianát azonnal felismerte; mögötte két másik nõ lépkedett üres vödrökkel. Az egyik a hollófekete hajú, vastag lábú Vita volt, aki tegnap az ételt szolgálta fel neki és az adószedõnek. A másik egy fiatal tizen-éves lány volt; Reman õt is látta már elõzõleg. Hasonlította feketehajúra; késõbb kiderült, hogy a lánya.
- Segíthetek?
- Hát, ha nincs más dolgod... - Triana odanyújtotta egyik vödrét. - Dolgozz egy kicsit...
A tegezés ezúttal kellemes izgalmat okozott az õrnagynak. Beállt a sorba. A keskeny ösvényen a közeli sziklák felé haladtak.
- Téged Remannak hívnak, ugye? - kérdezte - a fiatal lány, Ana.
- Igen. Odalentrõl jöttem - ezt már feleslegesen mondta.
- Tudjuk - mosolygott a lány. Remannak hirtelen az az ötlete támadt, hogy itt is próbálkoznia kéne, talán megtudhat valamit a lányoktól.
- Gondolom, ritkán láttok lenti embereket - puhatolózott.
- Ritkán - bólintott Vita.
- De most egyszerre kettõt is láttunk - nevetett Triana.
- Az adószedõ már elment - mondta Reman jókedvûen. - De én itt maradtam. Máskor is jártak itt fenn idegenek?
- Elõfordult - Vita hangja azonnal óvatosra váltott. Vagy csak az õrnagynak tûnt így...? Mindenesetre tovább próbálkozott:
- Hallottam, hogy néhány éve egyszerre többen is jöttek...
- Ki mondta? - torpant meg Vita. Sûrû hajfonatai kékesen csillantak a fényben. A nap szinte a fejük felett állt.
- Odalenn beszélik a városban - Reman a nõ szemébe nézett; Ana és Triana is megálltak, hallgatták a szóváltást. - Azt is mondják, négyen voltak.
- Beszélnek errõl...? - szakadt ki Anából. Az anyja azonnal megperdült:
- Hallgass!
Ana letette vödrét, és elszaladt. Egy pillanat alatt eltûnt a sziklák között. Reman felvette a vödröt, és szótlanul követte az asszonyokat. Fejében egymást ûzték a gondolatok. Megfoghatatlan. Bármibe is kapaszkodom bele, az utolsó pillanatban kicsúszik a kezembõl, nem marad semmi nyom, csak a sejtés. A gyanú.
A fennsík keleti oldalán a falu mellettihez hasonló sziklacsoport magasodott a krumpliföld, a zöldségeskert és az erdõ közé ékelõdve. Alig tettek meg néhány lépést, a fehér kõfalak között sekély medencét pillantott meg Reman; a lerohanó esõvíz gyûlt itt össze: Az õrnagy észrevette, hogy éles szerszámokkal kis csatornákat vájtak a sziklák közé; ezek az erek sok vizet vezettek ebbe a ciszternába. A nap nem sütött bele, a víz hûvös volt. Reman érezte a kezén, mikor megmerítette a vödröket. Szótlanul indult visszafelé. Az õrnagy azt hitte, a zöldségeságyásokra viszik a vizet, de nem, a kis növendék fenyõket, öntözték. Egy fácska - egy vödör víz.
- Régóta nem volt már esõ - magyarázta Triana. - Ilyenkor meg kell öntözni õket, különben elszáradnak.
- De hát rengeteg fa van itt! - csodálkozott a férfi. - És ha mindegyik kap egy vödör vizet, az... sok...
- Százharmincnégy fa - mosolygott a nõ Vita szótlanul ment elõttük, de Remannak úgy rémlett, hallgatózik. Így fordultak ötször vagy hatszor a ciszterna és a faiskola között. Megöntöztek huszonöt fát; Reman számolta õket. A falu felõl vezetõ ösvényen feltûnt Ana. Nagy fehér kendõben a hátán nagy batyut, kezében korsót hozott.
- Itt az ebéd - mondta, és leült a fûbe. Reman figyelmesen szemlélte a lányt. Vékony, csontos arcát. Keskeny csuklóját. Lapockáit, amelyek kiálltak a vászonruha kivágásából. Mintha letörölték volna arcáról az elõzõ hangulatot. Nyoma sem volt ijedt zavarának; ezen ismét elgondolkozott Reman. Aztán látva, hogy a nõk szétterítik a batyut, tálakat raknak ki, leülnek - el akart menni.
- Hová mégy? - kérdezte Vita ingerülten. - Itt az ebéded, Ana elhozta.
Vita nem volt még negyvenéves, de egyetlen férfiban sem ébreszthetett vágyat. A hangja is vaskos volt. Reman Triana mellé ült. Fatányéron valamilyen lágy, túrószerû ételt tettek eléje, látta, hogy a nõk kenyérdarabokkal kanalazzák, õ is így tett. Ízletes volt, bár lehet - csak az éhség miatt ízlett neki.
- Odalenn úgysem eszel ilyen dolgokat - mondta Triana a férfit szemlélve.
- Hát ilyent bizony nem - Reman azon töprengett, felhozza-e megint a négy katona esetét, de úgy vélte, talán más úton-módon juthat adatok birtokába. - Nem kevés idefenn a férfi? Úgy látom, több a nõ.
- Nincs igazad, fordítva van. Huszonnégyen vagyunk összesen, ebbõl csak kilenc a nõ. - mondta Ana.
- De a nõk közé beszámítottad Velát is - nevetett Triana. Erre még Vita is elmosolyodott, kimutatva lófogait:
- A férfiakhoz meg Tubb apót...
Megint nevettek, körbeadták a kancsót. Jéghideg víz volt benne; Reman elõször nem tudott inni, a kancsó szája mellett nyakára, ingére csurgott a víz. Kinevették, de jóindulattal. Maga is nevetett.
- Tubb apó elvehetné Velát, és lenne még egy család - mondta végül.
- Ugyan, Vela jóval öregebb Tubbnál - legyintett Vita. - Az a baj, hogy a férfiak mind idõsebbek, vagy még gyerekek. A lányoknak meg nincs kihez férjhez menniök.
- Trianának ez már nem gond - mondta Reman, és mosolygott. De észrevette, hogy azok hárman zavartan összenéztek. Aztán Ana elfordult, Triana gyorsan felkapta a korsót, és ivott, Vita pedig kerülte a férfi tekintetét. "Emögött is lehet valami?" - töprengett lázasan.
- Triana férje meghalt - mondta végül Vita. Reman nem tudta, mit feleljen; segített összeszedni a tányérokat, egybemarkolta a fehér vászondarab négy sarkát.
- Visszaviszem az edényeket... kinek adjam?
- Detra asszony fõzött ma - felelte Ana.
Reman gyorsan otthagyta õket.
13
A kövérkés asszony alighanem egyedül lehetett a faluban, akkora csend uralkodott a többi ház körül. Fadézsában mosogatott.
- Mindig te fõzöl? - kérdezte Reman. A nyelve még nehezen állt rá a tegezésre.
- Ugyan, dehogy - az asszony átvette az õrnagytól a tányérokat, lementette a piszkos vízbe. - Egy-egy asszony két-három napig fõz, aztán más a dolga. Nem kis munka ám, ennyi embernek ebédet csinálni...
Az õrnagy látta, hogy Detra beszédes, közlékeny teremtés. Leült melléje egy faszékre, néhány mondat után rátért a témára:
- Olyan szép idefenn... Az az erdõ meg a sziklák! Ha odalenn az emberek tudnák, biztos gyakrabban járnának ide fel.
- Még csak az hiányzik! - csapta össze vastag karjait Detra. - Még letaposnák az ágyásokat, mindent... Jobb, ha nem jönnek.
- De azért néha mégis jön valaki - folytatta Reman közönyös hangon. - Ahogy hallottam, néha többen is feljönnek egyszerre.
- Mint te meg az adószedõ - mosolygott az asszony.
- Igen... Mesélték odalenn a városban, hogy évekkel ezelõtt még katonák is jártak idefenn...
- Katonák? Idefenn...? - Detra mosolya eltûnt, az asszony kövér arcán aggodalom, zavar ült. Reman mindent pontosan megfigyelt, agyába vésett. Õ most - dolgozott...
- Beszélték - folytatta a férfi. - Azt is mondták, hogy feljöttek ide, aztán lementek. Merthogy itt nem volt ellenség.
- Lementek...? - Detra bizonytalanul nézett maga elé, aztán hirtelen a dézsa fölé hajolt, könyékig kotorászott a szürke lében, pedig nem volt már benne egyetlen edény sem. És ezt Reman is tudta. - Ha lementek, akkor nincs baj.
- Én is azt mondom. Ha lementek, nincs baj. - Reman jól megnyomta a szavakat. Erõs hangsúllyal. Az asszony megint háttal állt neki, nem látta arcát.
- Segítek kiönteni a vizet - állt fel az õrnagy, és elkapta a dézsa egyik fülét.
- Hagyd csak. Majd jönnek a fiúk, és elviszik a zöldségeskertbe, Ezzel is öntözünk. Egyetlen csepp víz sem veszhet kárba.
Reman némán állt, azon töprengett, hogyan terelje a beszélgetést újra az eltûnt katonákra. Detra közben eltörölte az edényeket, a vizeskorsókat egy ágasfára akasztotta, a tányérokat bevitte az egyik házba. Mikor visszajött, Reman megkérdezte:
- A katonák is szerették a nyúlhúst?
- Csak az egyik - válaszolta a nõ, aztán ajkába harapott, elfordult. Az õrnagynak egyelõre ennyi is elég volt. Detra zavartan állt, de Reman nem nézett feléje. Elindult a gyümölcsös felé.
Tegnapi helyére heveredett. A fûszálak hirtelen óriássá nõttek, a fák szinte az égbe távolodtak. Reman a hátán feküdt, egy ideig az eget nézte, gondolkodott: Tegyük csak össze az érveket. Pályát tévesztettem, detektívnek kéne lennem. Ha ez így megy tovább, két-három nap alatt kiderítem a részleteket is. Tehát... "Leesel, katona!" - mondta a hibbant Fenilla. Tényleg hibbant az a lány...? A villanás Volder szemében. Tubb apó haragja. "Nem jött ide senki..." És Ana meglepett kérdése: "Beszélnek errõl...?" Vita kiáltása: "Hallgasd" És az elõbb Detra. Egy biztos: ezek az emberek nem nagyon tudnak hazudni. El-elszólják magukat. És biztosnak tûnik, hogy azok négyen csakugyan feljutottak a fennsíkra.
De miért titkolják ezt a hegylakók? Hol ütköznek az érdekek, melyik ponton?
Töprengett, hallgatta a neszeket, Volderre gondolt. El kéne menni, megkeresni, beszélni vele. De persze nem sürgõs a dolog. Annyira nem, hogy most, azonnal...
Nem vette észre, mikor aludt el - álmában tovább nézte a mélykék eget, benne repült, felhõtlen fürdõzés édes álomvízben.
14
Arra ébredt, hogy valaki megfogja a vállát. Ezerszer begyakorolt mozdulattál gördült odább, csak aztán ugrott fel. Keze fegyvert keresett öve körül, ahogy annak idején tanították.
- Nyugalom - mondta Volder. - Most nem a fronton van.
- Csakugyan - Reman kényszeredetten mosolygott. - Hány óra...?
Volder elõbb az égre pillantott, aztán az õrnagyra:
- Nem tudom, nálunk ennek nincs jelentõsége. Öt óra körül járhat. Ízlett az ebéd?
- Igen - Remannak eszébe jutott Detra és az utolsó beszélgetése. A fejében kavargó gondolatok, mielõtt elaludt, Volderrel is akart beszélni.
- Hallom, kérdezõsködik az emberektõl - Volder hangja nyugodt volt. Tiszta. Reman arra gondolt: Volder az egyetlen, aki nem tegezõdik vele. Miért?
- Nem sokat tudtam meg - vont vállat Reman. Szövetségesének tudhatja-e a szakállas férfit? Nincs rá semmi oka. Ez is hegylakó. Bár a viselkedésében van valami, ami nem illik bele a képbe. A ruhája, a külseje ugyan semmiben sem különbözik amazokétól, de valahogy mégis sántít a dolog, nyugtalanítóan más ez az ember.
- Maga azt hiszi, én ellenzem a dolgot - mondta Volder.
- Melyik dolgot?
- Hogy kérdezõsködik... Tegyen, amit akar.
- Lehet, valaki már értesítette õket a szándékomról - célozgatott keserûen az õrnagy. És elhallgatott.
- Abból gondolja, hogy nem válaszolnak egyenesen? Általában nem kedvelik az idegeneket.
- Ezzel nem magyarázhatja - érvelt Reman. - Mert bármi másról kérdezem õket, szívesen mesélnek. De amint csak egy halvány célzást is teszek arra a négy katonára, azonnal bezárkóznak. Persze, ennek ellenére - vagy éppen ezért - el-elszólják magukat...
- Igen. Becsületesek, egyenesek - bólintott Volder.
- Egyenesek. Éppen ezért olyan nyomok birtokába jutottam, amelyek egyértelmûen arra vallanak, hogy az a négy ember járt itt fenn, és a hegylakók mind tudnak a dologról... A kérdés csak az: miért nem hajlandók beszélni? Tehát mi történt a négy katonával, miért nem tértek vissza... soha többé?
Volder hirtelen felállt:
- Hát csak kutasson tovább - mondta, és elsietett. Ez úgy meglepte az õrnagyot, hogy ülve maradt, egy fatörzshöz támasztotta hátát. "Mi ütött belé, és éppen most?" - panaszkodott magában, majd kis gondolkodás után felállt, és a szakállas keresésére indult.
Estig járkált ide-oda a fennsíkon, de Voldert sehol sem találta. A hegylakók, akiket megkérdezett, csak a vállukat vonogatták.
Az öreg Tubb-bal vacsorázott. Az õsz férfi egyszer csak megjelent a kunyhó ajtajában, batyuval a hátán.
- Bocsáss meg, idegen, de ez az én kunyhóm. Csak az adószedõ miatt költöztem ki két éjszakára... Most visszajövök. Te nyugodtan maradhatsz, nem zavarsz.
E beköszöntõ után szétrakta holmiját, aztán elment. Nem mehetett messzire, mert Reman hallotta dörmögõ hangját; hamarosan visszatért két tálat egyensúlyozva:
- Együnk.
Ettek. A kunyhóban sötét volt már. Az ajtókereten beesõ szürke sugarak fényében egyformának tûnt a kecskesajt és a kenyérdarab. Egy harapás ebbõl, egy abból. "Csillagfénynél még úgysem vacsoráztam", gondolta Reman.
Az öreg aztán elvitte a tányérokat. A házak közben elsötétültek, éjszakává olvadtak. A kis térségen árnyak suhantak, szerszámcsörgés, tompa dobbanások hallatszottak. "Megfialt egy anyanyúl" mondta valaki mély hangon. Felugatott egy kutya. Vödrök nyele csikordult. Majd lassan csend lett.
- No, feküdjünk le. Isten segedelmével megint vége egy napnak - az öreg hangjából nem lehetett kikövetkeztetni, örül-e vagy bánkódik az idõ múlása miatt. Reman ledõlt a hevenyészett ágyra; teste alatt csikorgott a szalma a zsákban. Errõl eszébe jutott valami.
- Mondd csak, Tubb, honnan van szalmátok?
- Van egy kisdarab föld, amin búzát növelünk - felelte közlékenyen az öreg. - Minden évben máshol. Az idén a faraktár és az erdõ között. Már learattuk; azért nem láttad.
- Arrafelé, ahol délelõtt a fát vágtátok?
- Arra.
Reman az ajtó világosabb foltjára pillantott:
- Kár, hogy nincs lámpátok. Most meg lehetne gyújtani.
- Minek?
- Világosabb lenne.
- Minek...?
Az õrnagy ajkába harapott.
- Hát... Nem akkor lenne vége a napnak, amikor besötétedik, hanem akkor, ha én akarom. Ezért találták fel a lámpákat, a világítást.
- Nem köll az nekünk - válaszolta nyugodtan az öreg. - Ha feljön a nap, világos van. Ha lemegy, aludni kell.
- És télen?
- Télen hamar besötétedik - ismerte el Tubb. - De akkor meg ott van a tûz. Minden házban ég.
- Egész nap?
- Dehogy. Nem gyõznénk fával. Mindennap másik házban csinálják az ebédet, ott ég reggeltõl. Az emberek odakünn dolgoznak az állatok körül, meg mindenfélét csinálnak. Ebéd után kicsit begyújtanak az összes házban; hamar bemelegszenek. Este aztán el is oltjuk, mert minek égjen...? Akkor alszunk.
- Éjszaka nincs hideg?
- A föld alatti házakban nincs. Még reggel is meleg van.
Reman kis hallgatás után más témára terelte a szót:
- Nem unalma itt az élet...? Nem történik semmi.
Az öreg olyan hangot hallatott, mintha jól mulatna.
- Nem történik...? Hát dehogynem történik. A múlt héten az egyik kölyök leesett a szikláról a barlang mellett, szerencsére nem lett semmi baja. Tegnapelõtt két idegen érkezett, ma megfialt a legöregebb anyanyúl... valami mindig történik.
Reman gyorsan megjegyezte magának a barlang szót: Az is van itt valahol...?
- Nem ilyen eseményekre gondoltam.
Tubb hallgatott. Lehet, az esemény szón töprengett. Reman kerülõ úton haladt célja felé:
- Odalenn, a városban meg mindenfelé az emberek úgy tartják: akkor történik valami, ha valaki meghal, vagy ilyesmi... ha komoly dolog történik.
Tubb a másik oldalára fordult:
- Tudod, idegen - addig jó, amíg nem halnak meg az emberek... Jobb, ha ilyen ese... hogy mondtad? Események ritkán történnek.
- Utoljára mikor halt meg valaki...?
Csend lett. Reman már azt hitte, ismét a hallgatás falába ütközött, de Tubb alighanem gondolkozhatott, utána válaszolt:
- Néhány éve...
- Férfi vagy nõ?
- Nem mindegy...? Miért érdekel ez téged, idegen? - Tubb hangjában ingerültség csendült. Reman hallgatott. "Fogunk mi még beszélgetni esténként - gondolta -, nem szabad elsietni a dolgokat."
- Persze hogy mindegy nekem, Tubb apó. - Csak úgy kérdeztem... No, aludjunk.
Az öreg azonnal elaludt; egész nap a friss levegõn, sõt, egész életében itt élt, így aztán nem szenvedhet álmatlanságban, irigykedett magában az õrnagy. Õ még órákig nézte az ajtónyitást, nem jött álom a szemére.
Túl sok gondolat forgott az agyában.
15
Késõn alhatott el, mert késõn is ébredt. Tubb apó régen elment. A faluban csend volt. Felugrott, és kilépett a kunyhó elé; a térség is teljesen néptelen volt. Csak a sárga bozontos kutya csóválta meg a farkát néhányszor, aztán az is elballagott valahová. "Talán csak nem bújtak el?" - támadt ostoba gondolata. Észrevette, hogy odakészítették a mosdóvizét, megnyugodott. Mosdás közben arcára tapintott, rájött, hogy már napok óta nem borotválkozott. Elõvette kis készletét, amelyet annak idején is magával hordott. Tükör nélkül borotválkozott mindig. Már csak fél arcán volt sörte, mikor neszt halott.
Az egyik kisfiú jött feléje a házak kõzött. Tegnap õk rakosgatták odébb a nyúlketreceket. Ezt a legkisebbet Redarnak hívják, jutott az õrnagy eszébe.
- Jó reggelt - állt meg mellette a fiú.
- 'reggelt - az õrnagy most az orra alatt vágta a szõrt. Koncentráltan óvatos csuklómozdulatokkal. A kisfiú kerekre tágult szemmel figyelte a mûveletet.
- Nem láttál még borotválkozást?
- Ritkán - válaszolta komolyan a gyerek -, a felnõttek szakállt hordanak.
- Itt a Hegyen. De odalenn csak kevesen:
A gyerek ezen elgondolkozott. Reman közben végzett, elmosta és gondosan eltette borotváját.
- Nem tudod, hol vannak az emberek...? Úgy látom, mindenki elment valahová.
- Dolgoznak - vont vállat a fiú. - Hamarosan nekem is elkell mennem.
- Nem te estél le a múltkor a szikláról, ott a barlang mellett? - kérdezte Reman. A fiú meglepõdve pillantott rá, hát érrõl is tud ez az idegen?
- Nem én - rázta fejét. - Igar volt az, de semmi baja sem lett. Pedig egész magasról esett, de õ olyan, mint a macska...
- Mindig talpra esik, igaz? - nevetett Reman, aztán hirtelen rákérdezett: - És hol van az a barlang?
- Az erdõ alatt - Redar megfordult, hallgatózott. Valahonnan a távolból furcsa, szaggatott füttyszó hallatszott. A gyerek felkapta a fejét. - Ez nekem szól, Trandin hív a nagy ösvényre.
Elrohant.
Reman érezte: a levegõben ételszag terjeng. Néhány felhõ vándorolt az égen, de még nem értek a nap elé. "Múlik az idõ - gondolta -, van még néhány napom, de ha így megy tovább, nem lesz elég, nem tudom meg, mi történt amazokkal. Valamilyen tárgyi bizonyítékokat, nyomokat kellene találni. Nem szabód csak arra hagyatkoznom, amit a hegylakók mondanak. Vagy amit elhallgatnak. Biztosan maradt valami nyom. De hol...? Olyan, kicsi ez az egész fennsík. Itt ugyan nem maradhatott semmi, ha csak a hegylakók nem akarták. Sem a föld felszínén, sem a föld alatt... A föld alatt? Álljunk csak meg, mondta önmagának. Valamilyen barlangot emlegetett Tubb, meg a kis Redar is az imént..."
Gondolatait könnyû léptek nesze szakította meg. Gyorsan megfordult.
Triana jött le a lejtõs ösvényen, két ház között. Kiugró arccsontja felett mosolyogtak szemei.
- Neked aztán mély az álmod, idegen... sokáig aludtál.
- Tiszta a lelkiismeretem - felelte Reman. Gyönyörködve nézte Trianát. Tetszett neki a nõ.
- Vagy csak lusta vagy - Triana közvetlensége meglepte az õrnagyot, nyomába eredt.
- Hová megyünk?
- Ma Vela anya készített neked reggelit - többet nem mondott Triana, mert odaértek az egyik ház elé. A bejárat alacsony volt, Remannak le kellett hajtania a fejét. Az elsõ pillanatban nem látott semmit, aztán szeme megszokta a homályt.
A konyha-elõtérbõl keskeny nyílás vezetett a ház föld alatti részébe. A kõfalakat belülrõl szürkésfehér vakolat fedte, de nem volt olyan sima, mint a lenti házak fala. A mennyezetet sûrûn egymás mellé helyezett sötétbarna fagerendák alkották. Reman nem látta, inkább csak érezte cipõje talpával, hogy a padló durván gyalult deszkákból áll. Egy kicsit megsüllyedtek a súlya alatt.
Halvány fényfolt a tágas szoba túlsó végében, a bejárattal szemben. A széles kémény alatt koromtól feketéllõ tûzhely; égett kövek, hamu, néhány üszkös fadarab. Még izzott az egyik; ökölnyi sárgásvörös nap a szoba-éjben.
Reman most vette csak észre, hogy oldalt kétfelé apró hálófülkék nyílnak. Ezeket ügyesen úgy építették, hogy a szobában voltak meg nem is; nem foglaltak el helyet, alig egyembernyi szélesen nyomultak a falba. "Koporsók helyei a sírboltokban" - gondolta hirtelen az õrnagy. De a hegylakóknak aligha juthatott eszükbe ilyesmi; a szalmazsákok, pokrócok inkább egészséges álmukról tanúskodtak. Távol álltak tõlük a pesszimista gondolatok.
Székek nem voltak a szobában, csak alacsony, hosszú padok a falak tövében, rajtuk zsákvászon rongypárnák. Egy kecskelábú, keskeny asztal. Az egyik falon edények és faragott fatányérok lógtak. Egy benyíló alighanem a szekrényt helyettesítette; kampókon lógtak a család ruhái. Mindenbõl átható füstszag áradt.
Gyufa sercent, fény lobbant, Az õrnagy megperdült. Vela állt a háta mögött, kis mécsessel kezében. Ráncos arcán értõ mosoly:
- Csodálkozol, idegen...? Néha mi is gyújtunk fényt. Ha kell, adunk egy mécsest Tubb kunyhójába is, csak szóljál...
Reman már nem az asszonyt nézte. Valami mást vett észre. Az ajtó melletti üres falon kétméteres, hatalmas rajz virított. Reman megfogta az öregasszony száraz, apró kezét, közelebb vonta a mécsessel együtt.
Elszenesedett fadarab végével rajzolta valaki. Kiugró sziklacsúcson emberalakok állnak. Bal oldalon ketten, jobb oldalon sokan. Tizenöt-húsz alak, nagyok és kicsik - felnõttek és gyerekek. A rücskös falon nincsenek, nem lehetnek finom vonalak, a rajzoló kezében meg-megszaladt a kormos fa, szálkásak a vonalak, egyenetlenek. De néhány méter távolból nézve egységes a kép. Szakadék szélén áll a tömeg, háttal a mélységnek szorítva, mozdulatlanságukban is erõsek, de látszik: félnek. Mégis félnek. Mitõl? Az a másik két alak - két férfi. Felemelt fejjel állnak. Látszik: nem beszél senki. Nem a szájak beszélnek. Valamilyen veszély érzõdik a levegõben, rosszindulat, baljós fenyegetettség.
Reman közelebb hajolt. Semmi kétség, a kis tömeg: a hegylakók. A tájat oly kevés vonással ábrázolta a rajzoló, hogy nem ismerhette fel. De ott a szakadék, mögöttük. Gyerekek is vannak körülöttük, és meztelen lábszárú nõk. A falról árad a félelem.
Az õrnagy fejének hatalmas árnyékát vetette a mécsfény a falra. Igen. Annak a két férfinak van valami a kezében. Vízszintesen tartják, testük elõtt keresztben. Arcuk színes, két vonással vésett orruk-szemük nem is arc, inkább álarc. Merev maszk.
- Mi van a kezükben? - kérdezte rekedten. - Nem tudom - válaszolta az asszony száraz hangon, és az asztalra tette a mécsest. A rajz homályba borult. - Triana!
A fiatalasszony tányérokat tett az asztalra. Az õrnagy leült. Arccal a rajz felé, bár az homályba merült.
- Szereted a kecsketejet, idegen? - kérdezte Vela.
- Még sohasem ittam - felelte az õrnagy, aztán idegesen, kissé megbántva tette hozzá: - Reman a nevem.
- Jól van, jól... ne mérgelõdj.
Kicsit meglepõdött, hogy a két nõ is asztalhoz ült. Miért nem terítettek a kertben? Szótlanul látott neki az ételnek. Triana szótlanul falatozott, de az õrnagy egész idõ alatt magán érezte tekintetét. Apró darabot tört a füstölt sajtból.
- Ki rajzolta...? - intett Reman a fal felé. Kis szünet után válaszolta Vela:
- Az unokám, Albor.
- Egészen ügyes... Melyik az az Albor? Beszélhetnék vele?
Csend lett. Triana keze a levegõben maradt, a - cseréppohárral együtt. Vela tovább ette az ételt, az asztallapot nézte. Csak jókora szünet után mondta:
- Albor... elment.
- Hová?
- Messzire.
- És mikor jön vissza?
- Soha:
Reman lassan evett tovább. Szóval innen is elmennek emberek. Legalábbis elõfordul, ez persze természetes, mostanában olyan vándorlás indult meg, a falvakból is elmentek a fiatalok a városokba. Hát így van. Reman a nõkre pillantott.
- Mikor rajzolta...?
- Mikor is...? - Vela gondolkodott. - Néhány éve. Nem sokkal azelõtt, hogy elment.
Jó lenne rákérdezni, gondolta az õrnagy, keményen, egyenesen: az a két férfi a rajzon - katona? Egyenruhában voltak? A rajzról ez nem derül ki. És miért csak ketten vannak?
- Mindent láttál már nálunk? - kérdezte Triana.
- Nem, dehogy - rázta fejét Reman. - Csak úgy járkálok ide-oda, senki nem mutat meg semmit, nem foglalkoznak velem. Sõt, néha úgy érzem, nem szívesen beszélgetnek velem...
- Azért, mert idegen vagy - mondta Vela. "Milyen vékony a csuklója", gondolta a férfi. - Triana, menj el vízért.
- Igen.
Ketten maradtak. Remannak halvány érzése támadt: Vela azért küldte el az unokáját, hogy kettesben maradhasson vele. Persze, ebben nem lehetett biztos. Hallgatott hát. Várakozott. Hamar kiderült: nem tévedett.
- Szimatolsz, Reman - mondta hirtelen az öregasszony. Korholóan, tán vádolva. Nemtetszéssel. Itt a Hegyen elõször hallotta a nevét ilyen hangsúllyal kiejtve; hallgatott. Lenyelte az utolsó falatot. A cseréppohárban langyos volt a kecsketej. Furcsa íze azonnal szétáradt szájában.
- Szimatolok - bólintott rá. Maga sem tudta, miért, de ismét az egyenes utat látta a legrövidebbnek. Pedig az élet nem geometria, két pont között rövid ugyan az egyenes, csak nem érni rajta célba. Nem mindig. Gyakran nem. Odalenn is sokszor az egyenest választotta, vakon elõre, bele a közepébe, a sûrûbe, ahol a legkeményebb volt az ellenállás. Mindenkinek szemébe az igazságot. Azért õrnagy még mindig, csak õrnagy. És nem jut már feljebb a ranglétrán.
- Hagyd abba - mondta Vela.
- Nem hagyom - felelte ugyanolyan hangon Reman.
- Hagyd abba - ismételte makacsul Vela. - Csak bajt hozol ránk.
- Aki nem követett el semmit, annak nem kell félnie-nézett most fel a férfi. Tekintete találkozott az asszony sötét szemeivel. Szomorú szemek.
- Azoknak is félniök kell. Mi pedig nem akarunk félni. Szeretnénk elfelejteni mindent - mondta halkan Vela.
- Mit...? - csapott le Reman, elõrehajolt. Az üres cseréppohár feldõlt, ide-oda gurult az asztalon. - Mit akartok elfelejteni? Történt valami...?
A mécs kisujjnyi lángja lepkeként rebbent, szinte kettészakadt az indulatos lélegzetektõl. Reman fújtatott. "Jobban kell uralkodnom magamon" futott át agyán a felszólító gondolat. Kifújta a levegõt. Árnyékaik hullámzottak a falon.
- Odalenn az úgy van - kezdte újra -, hogy ha valaki elkövet valamit, hát felel érte: Vagy maga ismeri be, jelentkezik és vállalja a dolgot, vagy... elfogják, rábizonyítják. Mindenképpen elnyeri a büntetését.
- Itt fenn másképpen van - felelte nyugodtan az öregasszony. - És ne mesélj arról, mi van odalenn - tudom én is.
- Honnan?
- Azt hiszed, semmit sem tudunk a lenti dolgokról...? Én különben is odalenn születtem.
Ez meglepte Remant. Vela tehát nem igazi hegylakó? De hát nem errõl kezdtek beszélni, vissza kell kanyarodnia AHHOZ.
- Azt mondtam: aki . nem bûnös, nincs mitõl tartania.
-De van - bólogatott szaporán az asszony, ujjával ritkás hajába túrt, aztán gyorsan elsimította a fehér tincseket. - Odalenn más a törvény. Ha az a törvény feljön ide, nagyon rossz sorunk lesz. Hadd maradjon minden úgy, ahogyan eddig volt.
Vela hangjában kérés csendült. Vagy csak Reman érezte így...? A mécses sárgás lángjába nézve válaszolta:
- Ezt nem én döntöm el. Hiszen semmit sem mondtatok nekem, mindenki hallgat, pedig... így kénytelen vagyok a legrosszabbra gondolni.
- Mire?
- Arra, hogy itt a fennsíkon megöltek négy embert.
Vela szóra nyitotta ajkát, akart valamit mondani, de hallgatott. Reman várt néhány másodpercig. Majd lassan felállt, az ajtónyíláshoz ment.
- Köszönöm a reggelit.
Futó pillantást vetett a homályba süllyedt rajzra, és a konyhán át kilépett a szabadba. A napfény elvakította; kábultan torpant meg. Behunyt szemmel állt, érezte a meleg sugarakat a bõrén, jólesõ borzongás futott végig a hátán és combjain. És ekkor hirtelen rájött, mit tart a kezében az a két alak ott a rajzon: fegyvert.
16
Hiába ment el a víztartály környékére, Trianát sehol sem látta. Valamivel odébb békésen rágták a füvet a kecskék. Reman átvágott a kukoricáson és a gyümölcsösön. Sehol sem látott senkit, mintha a föld nyelte volna el a hegylakókat. A gyümölcsös szélérõl elnézett dél felé; a krumpliföldön néhány alak hajladozott, Alighanem nõk lehettek, de ilyen messzirõl nem ismerte fel õket. Kis habozás után a nagyobbik kukoricatábla szélén ment ki a fennsík szélére.
A sziklás hegyoldalon meglepetésben volt része; lenézve nem látta a tájat. Szürke felhõk gomolyogtak lába alatt, úgy érezte, a világ végére jutott, ahogy egy mesében hallotta gyermekkorában. Itt fenn tûzött a nap, mert a Hegy csúcsa a felhõk fölé került. Furcsa volt elképzelni, hogy az adószedõ városkájában most tompa, ólomszürke, fénytelen az idõ, vagy éppen zuhog az esõ.
Azon a helyen, ahol nemrégen a kõtörõket látta, most is találkozott valakivel. Ötven leõrüli férfi tett-vett a kockásra faragott szikladarabok között. Reman emlékezett rá, hogy Leratnak hívják, õ az egyik családfõ. A férfi cseppet sem csodálkozott az õrnagy láttán. Mintha valami mosolyféle is megjelent volna az arcán, igaz, csak egy villanásnyi idõre.
- Jó reggelt.
- Neked is.
- Mit csinálsz?
- Durván faragták meg a többiek ezeket a köveket. Most szépen egyenesre csiszolom az oldalukat - egy széles vésõvel ütögette finoman a lába elõtt heverõ kockát. A fûben térdelt. Vastag nyelû kalapács simult érdes, barna tenyerébe, derékig meztelen volt. Õszes szõrzet fedte mellét, hátát.
- Új házat fogtok építeni? - guggolt melléje Reman.
- Igen. Mompernek, a fiamnak - a hangjában büszkeség csendült. - Huszonkét éves, hamarosan megnõsül, és akkor új házba fog költözni.
- Más gyereked nincs?
- De, a lányom, Kama tavalyelõtt ment feleségül Gorryhoz, Hibbros fiához. Már egyéves az unokám.
- És ha a fiad is megnõsül, egyedül maradtok a feleségeddel.
- Norra jó asszony. A nagyobbik házat, amelyikben most lakunk, a fiataloknak adjuk. Ezekbõl a kövekbõl meg - mutatott maga mögé - olyan kis kunyhót építünk, amilyen az öreg Tubbé; ahol most te is laksz.
- Azok az öregeknek épültek?
- Persze, azért olyan kicsik. Nincs szobájuk a sánc alatt.
Reman gondolkozott, hogyan folytassa a beszélgetést. Lerat közben tovább csiszolta a követ. A vésõ néha kellemetlenül csikordult.
- És melyik lányt veszi el a fiad?
- A legszebbet - pillantott fel büszkén a férfi -, Hibbros lányát, Trianát.
Remant meglepte a válasz, kis hallgatás után mondta:
- Akkor már kétszeresen is rokonságba keveredsz a Hibbros családdal.
Lerat legyintett:
- Anélkül is rokonok vagyunk mi itt fenn mindnyájan. A dédszüleink is folyton összeházasodtak.
- Pedig az nem jó - Reman valahol olvasott ilyesmirõl egy újságban. - A rokonházasságokból hülye gyerekek születhetnek.
- Lehetséges - felelte töprengve Lerat, aztán újra feltûnt arcán a mosoly. - De reméljük, egészségesek lesznek az unokáim.
- De hát Trianának már van egy gyereke - ellenkezett Reman. Egy kicsit kellemetlenül érezte magát. Maga sem tudta; miért ébresztett benne ilyen érzést ez a hír.
- Igaz - Lerat tovább kalapált egy kövét. - Az is az unokám lesz.
- A fiad örökbe fogadja?
- Az mit jelent?
- Hát azt, hogy a sajátjának ismeri el.
- Miért tenné, mikor nem az õ gyereke? De majd együtt felnevelik.
Persze úgy is lehet; az eredmény ugyanaz, gondolta Reman: Tovább kérdezõsködött:
- És ki volt Triana elõzõ férje?
- Meghalt - morogta Lerat kitérõen.
- Azt már tudom - türelmetlenkedett az õrnagy. - De ki volt...? Melyik család fia?
Lerat mintha nem is hallotta volna a kérdést. Tovább csiszolgatta a követ. Aztán körülnézett: - Még csinálunk vagy ötvenet, és elég is lesz mondta elégedetten. Reman legyintett, felállt. Felhõk gyûltek az égre.
- Vihar lesz - jegyezte meg Lerat.
Reman nem válaszolt, elindult a kukoricás felé. Feltámadt a szél. Északi, hûvös szél. Hangokat hozott magával. "Mintha valaki énekelne", gondolta az õrnagy, és fejét forgatva tájékozódott. Északról jött a hang, arra indult hát. A meredély szélén haladt, balról fehér sziklák és a felhõk a mélyben, jobbról a szélben egyre jobban zörgõ kukoricás. Nemrég kapált, barna föld. Száraz már, régóta nem kapott vizet.
Szófoszlányokat hozott a szél, és zúgást. Az õrnagy hallgatózott. Már majdnem a tábla sarkához ért, amikor a sziklák és a gyér fû között valami pirosat látott. Ez a szín annyira feltûnõ volt a fennsíkon, hogy Reman elõbb belépett a kukoricák közé, kilesett. Valaki mozdult - erre továbbment. Hamarosan rájött, hogy piros virágcsokor hever az egyik lapos kövön.
Egy nõ énekelt.
Nem lehet kettõt szeretni
nem lehet...
Reman felállt egy kõre, de senkit sem látott. A hang hol a kukoricás, hol a szakadék felõl hallatszott:
Száz év egy éjszaka
száz év...
- Fenilla! - kiáltotta az õrnagy. Azt hitte, a bolond lány hangját hallja. Meg volt róla gyõzõdve. De megint csak a szél zúgott. A felhõk mintha felemelkedtek volna a szakadékból, már-már ott kúsztak a kukoricás felett, ellepték a fennsíkot.
A látvány meglepte Remant, még soha nem látott ilyesmit. Alig tíz perce azt mondta Lerat: vihar lesz.
- Fenilla...! - bement a kukoricásba, kört irt le, nehézkesen tolta át testét a sûrûn nõtt tövek között. Mikor újra kiért a fennsík szélére, észrevette, hogy eltûnt a piros virágcsokor: Hallgatózott, hiába. Senki sem volt sehol, a kutyák ugattak a faluban, aztán mindent elnyomott a szél süvítése. Odalenn a szakadékban már iszonyú sebesen rohantak a felhõk, a levegõnek esõszaga lett.
Reman hirtelen ötlettõl hajtva a faluba sietett. Senkit sem látott. Három házba is bement, míg végül talált egy tekercs kötelet az egyik falon. Zubbonya alá gyömöszölte, aztán saját holmijai közül magához vette zseblámpáját, és elindult.
Nem az ösvényen ment dél felé, hanem a fennsík keleti szélén. A krumpliföld túlsó végérõl láthatták is a hegylakók, bár õ nem látott egyetlen lelket sem. Furcsa, néha mind eltûnnek, nyomuk sincs, aztán órák múlva elõjönnek.
A sziklák között sebesen akart menni, de botladozott, nehezen vergõdött át, a két nagy nyitott ciszternát megkerülve jutott be az erdõbe. A barlang valahol az erdõ alatt van, mondta Tubb és a gyerek. Nem lesz könnyû megtalálni; ezen az oldalon az erdõ vagy kétszáz méter hosszan húzódik, és felülrõl nem látni semmit. A bejárat nyilván a meredély, a sziklafal felõl található. De hol?
Csak véletlenül pillantott az égre; a felhõk szürkébõl feketébe mentek át. Kiért a sziklák közül, lábai alatt is gomolygott, kavargott a levegõ, sötét foszlányok húztak el a szakadék fala mellett. "Mintha a világ végére értem volna - gondolta. És vége is lehet világomnak, ha megcsúszok, ha kifordul lábam alól egy kõ."
Végigment az egész erdõszélen, de hiába nézett le a mélybe, sehol nem látott semmit: Megfordult, és eszébe jutottak a háborús évek; a hegyekben eltöltött idõ emlékei. A sziklákon is maradnak nyomok. A hegylakók nyilván gyakran járnák a barlangba valamilyen célból. Nem valószínû, hogy kötélhágcsón ereszkednek le a bejárathoz; kényelmetlen lenne. No és a gyerekek? Az egyik ott esett le a múlt héten. Tehát meredek lehet a környék. Amilyen gyakorlatiasak, azért nyilván készítettek valamilyen lejárót.
Ezúttal figyelmesebben szemlélte a sziklákat. Végre észrevette, hogy a fenyõk és a lombos erdõ határán kissé le van taposva a ritkás fû. Mintha ösvény vezetett volna merõlegesen a meredély partjára. Reman kihajolt, figyelmesen körülszemlélt. "Igen, megvan."
A kötéltekercset vállára dobta, szüksége volt mindkét kezére. Óvatosan elindult, háttal a mélységnek. A szél akkor már bele-beletépett a hajába, néha oda kellett hajolnia egész testtel egy-egy sziklához.
Rájött: férfilépésnyi távolságban egymástól ismeretlen kezek mélyedéseket véstek a falba. Néhol kiugró sziklák helyettesítették ezeket a mesterséges lépcsõket és kapaszkodókat. A vésett helyeken moha nõtt; nem, ezt nem mostanában csinálhatták, talán nem is ez a generáció. Tényleg, mióta élhetnek emberek a Hegyen...? A fennsíkon? Meg kellene tudni ezt is.
Eleredt az esõ. Elõbb néhány csepp hullott fedetlen fejére; lenézett. Kötélnyi mélységben kiugró sziklapárkányt látott maga alatt. Lehet, hogy ott a barlang. Lehet, hogy nem. Az esõ most már rákezdett, Reman érezte, lecsorog a víz az arcán, vállán átnedvesedett az ing. A vizes sziklán csúszni fog a cipõtalp, jutott eszébe, de akkor már a párkányra ért. Elindult rajta, és alig tett meg néhány métert, embernyi magas, de keskeny, sötét nyílást pillantott meg. EI kellett kapnia a szélét; egy hirtelen jött szélroham vágtatott végig a párkányon, majdnem lesodorta. Lihegve állt, érezte, hogy inognak a lábai. Becsúszott a nyíláson.
Megérezte a barlangszagot. Nyirkos föld, redves kövek illata. Keskeny folyosón állt, a fejét le kellett húznia, érdes-szürke kövek lógtak a mennyezetrõl. Hallgatózott. Csak odakinn zúgott a szél, a bejárat elõtti köveken vízcseppek csillantak.
Felkattintotta zseblámpáját. A sápadt fénykör ide-oda siklott a sötét falakon. Óvatosan elindult befelé. A talaj lejtett. Reman lassan ment, elõbb jól megvilágított minden sarkot, fõleg a lába elõtt. "Nem lenne kellemes valamilyen kútba zuhanni", gondolta. Nem volt benne biztos, helyesen tette-e, amikor egyedül jött ide, és senkinek sem szólt tervérõl. Lehet, hogy a hegylakók nem akadályozták volna meg. Eddig is mindenhová elmehetett, mindent megnézhetett. Tényleg mindent?
Lassan eltûnt a háta mögött a bejárat világos foltja. Sötétség ölelte körül. "Csak nem félsz, Reman?" - kérdezte önmagától. A folyosó kétszer is elkanyarodott, bár szánvitása szerint tizenöt méternél nem lehetett messzebb a bejárattól. A mennyezet leszûkült, majdnem guggolva csúszott át egy nagyobb helyiségbe. Jókora szobává tágult a barlang. A falakon fekete füstfoltok magasbanyúló ovális nyomai; alattuk kõbe vájt lyukak. A hegylakók kezdetleges fenyõág fáklyákat dughattak beléjük. Remannak úgy rémlett, érzi is az égõ gyanta szagát. Mélyeket lélegzett. Megtapogatta a falakat. Hûvös kõ válaszolt ujjai melegére.
Az egyik sarokban szerszámok hevertek. Csákányok, faragott nyelû lapátok. Mit dolgozhattak itt a hegylakók? Reman elindult a jobb oldali folyosón; az elágazás maga a kis szobaszerû barlang volt. Balra is nyílott egy folyosó. A jobb oldali olyan keskeny és magas volt, hogy csak féloldalasan mehetett. A zseblámpát elõretartotta, figyelmesen szemlélt mindent. Hamarosan újabb szobaszerû kiszélesedéshez jutott. Furcsa neszeket hallott. A lámpa fénykévéje a mennyezet alatt kürtõszerû nyílást világított meg; víz csepegett belõle. Maga vájta apró csatornákon keresett utat lefelé; a padló helyén nagy vízfolt csillant. Reman közelebb ment, rávilágított: mozdulatlan - fekete víztükör vette vissza az ide-oda ugráló fénykört. Víz. Egész úszómedencényi víz. Most már értem, miért olyan zöld a növényzet, ezeknek mindig van mivel öntözniök, rengeteg víz lapul itt a sziklákban. Ami ott a falon csorog, azt még nem ez az esõ okozza, amely most odakinn a sziklákra zuhog; és repedéseken, ujjnyi-karnyi vastag, örökké éjsötét réseken alászáll, az csak napok múlva ér ide. Az egész Hegy át meg át van lyuggatva, százezer évek óta mossa mészkõútjait az esõvíz, fentrõl lefelé. Néhol - mint itt is összegyûlik, megakad, szétterül, elnyugszik.
Az õrnagy bosszúsan állt a medence mellett innen már nem mehetett tovább, minden oldalról természetes, emberi kéz nyomait nem viselõ, szürke kõfalak meredtek feléje. A medence egyik pontján lapos kövön néhány faveder állt. "Nehéz lehet innen kihordani a vizet", gondolta. Ezt a medencét alighanem csak tartaléknak használhatják. Ha fáklyákkal jönnek be, sok idõt nem is tölthetnek üt, a füst felgyülemlik.
Elindult visszafelé. Hamar kiért abba a szobányi helyiségbe, ahol a folyosó kétfelé ágazott. A kötélcsomó néha beleakadt egy-egy kiálló kõbe, de nem tette le válláról, makacsul ragaszkodott hozzá, talán szüksége lesz rá.
Elindult a másik ágban. Ez alacsonyabb volt, nyirkosabb, egyre lejjebb kellett hajolnia. Nedves földre tapintott. Vagy húsz métert mehetett egyenesen, aztán a talaj lejteni kezdett, és a folyosó is elkanyarodott. Reman megcsúszott; lámpája odakoccant egy kõhöz, de szerencsére nem aludt el. Óvatosabban mászott elõre. Arra számított, hogy ez a folyosó is víztárolóvá vagy nagyobb barlanggá tágul, de hiába. A Hegy itt is át lehetett lyuggatva láthatatlan erekkel; néhol víz cseppent az õrnagy hátára: Megállt és hallgatózott; a cseppenések zaja aránytalanul felerõsítve visszhangzott. A lámpa továbbra is csak feketés pontokat világított meg. A folyosó talaján középen apró érben szaladt a víz, cipõje hamar átnedvesedett, a víz kisebb tócsákká terült szét. Az egyikben apró rákokat pillantott meg; hófehérek voltak és talán vakok is, örök-fénytelen homályban, fekete sötétségben éltek, szinte átlátszó testükkel; Reman útja nem vezetett már messzire; a lámpa halvány fényében megpillantotta a folyosó végét. Lezárult a fal, és oldalt sem nyílott elágazás, mellékút, más folyosó. A víz összegyûlt a legmélyebb ponton. "Jóval alatta lehetek a másik folyosón látott medencének - gondolta -, ki tudja, hány ilyen folyosó, járat van a Hegy mélyében, hány tucat, amikrõl senki sem tud."
Már vissza akart fordulni, mikor a fényben valami fehéret látott. Fehér gömb a fekete vízben, a folyosó végén, a vízben. Elõször azt hitte, tévedett, káprázott a szeme, a fehér gömb túl szabályosnak hatott ebben a környezetben; talán egy víz csiszolta kõ.
Közelebb mászott a nedves földön.
Az elsõ pillanatban behunyta a szemét. Mintha megint a fronton lenne. Egyszer felnyitottak egy régi betonbunkert, amit hónapok óta nem használtak. Tele volt férgekkel, és az a bûz - a halottak. Vagy inkább, ami belõlük maradt.
Kétszer mélyet lélegzett, aztán kinyitotta a szemét. "Végül is nem vagyok már gyerek - gondolta -, alapjában véve számíthattam, számítottam is valami ilyesmire."
Legyõzte undorát, közelebb mászott, az arasznyi mély víz mellé guggolt. A csontok kiálltak belõle; a bordák íve töretlen meredt a sötét falak felé, a koponya fehér gömbje ellenállhatatlanul vonzotta kezét. Elõször nem is akarta megérinteni - hideg volt és nedves, simanyirkos, és mikor azt hitte, ellenállásba ütköznek feszítõ ujjai, tévedett, mert az elsõ könnyed mozdulatnak engedett a koponya, a kezében maradt, elvált a víz alatt fekvõ többi csonttól, Reman felvehette, közelebb emelhette, szemgödrébe nézhetett...
Csak utána vette észre a másik koponyát. Ez alig állt ki a vízbõl; biztosan elõbb ezt a másik hatottat vetették ide, aztán dobhatták rá a másikat. Reman kivette a másik koponyát is; a rákok minden csontot letisztítottak, kissé nyálkásak voltak ugyan a víztõl, de tiszták. Hullaszaga sem volt már itt semminek, az állandóan cserélõdõ víz minden maradványukat elvitte a Hegy gyomrába; az a két szerencsétlen elõbb meghalt a Hegyen, aztán holttestük lassan elfogyott, most már csak a csontjaik áznak itt, talán azokból is lassan eltûnik a mész, a rákocskák néhány hónapig kövérre hízhattak...
A koponyákon nem látott sérülésnyomokat. Reman, nem elõször csinált ilyesmit. Igaz, máskor soha nem volt egyedül. A hónapok, sõt évek után exhumált, annak idején sietve bekapart tetemek ennél jóval megrázóbb látványt nyújtottak. Most egyedül kell vizsgálatot tartania: Orvosoktól, szakértõktõl ellesett fogásokkal. Voltak-e golyók a testben...? Felgyûrte zubbonya ujját, belekotort az átlátszó vízbe, a bordák közé. A második halott alatt, a gerince mellett talált is egy deformálódott golyót. Zsebre tette. A koponyák sértetlenek voltak. A végtagokat is kiemelte - milyen furcsa érzés egy volt ember karját tartani ujjai között, meglepõen könnyû csont, egykor millió dolgot csinált vele a tulajdonosa, most csak egy csontdarab."
Nem találta az azonossági számukat, a kicsiny, csuklón viselt láncos számtáblát. Lehet, hogy nem is katonák voltak...? Végtére is, semmi bizonyíték rá. Lehettek hegylakók is. Bár látszik: ezeket a halottakat elrejtették. Nyilván volt rá okuk. Õk a saját halottaikat alighanem rendesen eltemetik. Meg kell tudni, hová.
Még egyszer végigkotolta a tócsákat, de most nem érintette meg a csontokat. Miért nincs egyetlen ruhafoszlány sem? Cipõ, csizma, nadrágszíj, csat, gomb...? De ahányszor kutató ujjait kiemelte, csak felkavart finom iszap és néhány rák tapadt kezéhez. Aztán újra tapogatott a hideg vízben. Elõször azt hitte, szabályos alakú kõre akadt. De nem...
Kiemelte, rávilágított. Hosszú volt; az egyik vége még a vízben, a másik kezében...
Most már semmin sem csodálkozott; a fegyvert rögtön felismerte. Egykor õ is harcolt ilyennel. M 12-es karabély. Katonai. Hol lehet a másik...? Vagy csak egyiküknek volt fegyvere?
A másik fegyvert nem találta. Kis ideig elgondolkozva szemlélte a két koponyát és a rozsdás, fekete karabélyt. A tus fája félig elrothadt; ujja érintésére szinte szétfoszlott. "Ebbõl nem lehet már lõni", gondolta. Nem tudta, mennyi idõ telhetett el. Fázott. Mindent otthagyón; a koponyákat és a fegyverroncsot visszatette a vízbe. Fáradtnak érette magát, mikor kimászott a barlangból.
17
Odakinn iszonyú vihar dühöngött.
A Hegy felhõk közé került; az esõ sûrû fonatokban szakadt. A szélrohamok gyorsan követték egymást. Remannak komoly erõfeszítésébe került feljutni az erdõszélre. A fák jajongva hajladoztak; egy karvastag ág puskadörrenés-reccsenéssel tört ketté; nem zuhant le, a szél elragadta, a levegõben bukdácsolva tûnt el a szakadékban.
Reman azonnal bõrig ázott. A fák alatt sem nyert menedéket; úgy döntött, átszalad a zöldségeskert mellett az ösvényen. Szeretett volna mihamarább a faluba, fedél alá jutni. A kötelet nem tudta már zubbonya alá rejteni, mert az esõtõl megduzzadt; otthagyta egy páfránybokor alatt.
Az égbolt szürke volt; azt sem lehetett megállapítani, milyen napszak van. Az esõ fenyegetõen feketés felhõkbõl szakadt, nehéz volt elhinni, hogy reggel még sütött a nap. Reman még soha nem hallott ilyen zajt; odalenn a viharok és a szelek másképpen jajongtak. Itt a hegytetõn mintha dühöngõ mitológiai istenek csatája dúlt volna; a szél nem csak levegõmozgás volt, de fát földre döntõ, sziklát törõ, mindent porrá zúzó erõ, amely ugyanakkor iszonyú bömböléssel csapott le a megkínzott földre. A Hegy - Reman pillanatnyi kényszerképzetében - belenyúlik a viharok fészkébe, útjukban áll, minden orkán rajta tölti ki bosszúját. Lemorzsolnák a sziklákat, ledöntenék az egész Hegyet, ha tudnák.
Reman megtorpant az erdõszélen. Még nem fázott, de érezte, hogy egész testén víz csorog. Mintha most jött volna ki ruhástól egy folyóból; combjain, lábszárán, keresztcsontja táján, hasán is folyt a víz. Cipõjében cuppogott, hajából csorgott, a szájában is érezte. "Felhõszakadás" - gondolta. El kell jutnia a faluba. A felhõk semmi jót sem jósoltak. Néha úgy érezte, felnyúlhat kezével, beléjük szánthat, szagukat érezte, esõ-felhõ-ózonszagot, tényleg alacsonyan szálltak, a lombos erdõbõl már nem is látott semmit, a falu felé is szürke esõfüggöny húzódott. Az ösvény szétázott. Most egy ideig nem kell majd öntözni a facsemetéket...
Csúszkálva szaladt a zöldségágyások mellett. A hegylakók közül senkit sem látott. Kiért a nagy ösvényre; úgy tûnt, kiáltásokat hall, megállt, hallgatózott. De csak a szelek üvöltöttek; Majdnem fellökte egy hirtelen roham, a krumplibokrok viharos tengerként imbolyogtak, hervadtzöld hullámok. Elszáradt-fonnyadt gyomcafatokat vitt a szél, bukdácsolva repültek törött faágak, tépett levelek.
Arcát verte az esõ, millió korbács; egyik kezével védte szemét, másikkal zseblámpáját szorította zubbonya alá. Így érkezett fel a sáncra, és lihegve zuhant be Tubb apó kunyhójába.
A kunyhó üres volt. A félhomály nyugalmat árasztott. A kinti dühöngõ szél itt megtört a falak között. Reman sajnálta, hogy nem hozott magával több ruhát. Tétován tapintott hátizsákjára - nedves keze vízfoltot hagyott a vásznon -, no igen, abban csak egyenruhája van... Itt üljön? Az esõ akár estig sem áll el.
A szél be-becsapta vízfonatait a keskeny nyíláson. Reman úgyis nedvesnek érezte magát, szinte csontig. Rövid habozás után hát kivágódott az alig átlátszó vízfüggönybe. A szomszédos kunyhó elõtt egy nõ kapkodta össze a kint felejtett szerszámokat. Norra volt; a testére tapadó lucskos vászonruhában szinte meztelennek tûnt.
- Hol vannak a többiek? - kiáltotta Reman.
- A vihar letépte a kecskeólak tetejét! - intett a nõ a sziklák felé. Talán még kiáltott valami mást is, de ezt a férfi már nem hallotta. Felszaladt két kunyhó között a síkos ösvényen; térdre bukott a sárban. Letenyerelt. Most már kezdett fázni, két esõroham között hideg szél vágott testére.
Berohant a háznagy sziklatömbök közé, és néhány férfit pillantott meg. Csapzottan kapaszkodtak egy nagy deszkatákolmányba, melyet a fergeteges vihar próbált kitépni a kezükbõl. Alig egyölnyire a szakadék szélétõl sikerült megállítaniok,
- Fektessétek a földre! - üvöltötte Reman. Odaugrott, õ is elkapta, segített megtartani. A vizes fakereten alig volt jó fogása a kéznek. A kecskeól tetejének ez volt az egyetlen, viszonylag épségben maradt darabja. Körös-körül gyantás, durván faragott deszkák hevertek, néhol ázottzöld mohacsomókba léptek. Az egyik ólból csak a sziklák alá bemélyedõ rész maradt meg némi nedves alomszalmával; a szél szörnyû ereje még a mellsõ kerítést is széttépte, kicsavarta a földbõl a korhadt oszlopokat. Két ijedt szemû gida reszketett a redves kövek alatt.
Volder bukkant elõ valahonnan. Remannak csak most volt annyi ideje, hogy körülnézzen. Tubb apót látta, és két vagy három fiatalembert. Mindnyájan együtt emelték fel a tetõdarabot, és visszavitték a sziklák közé. Beleállították egy hasadékba. Tubb úgy nyögött, mintha csuklana. Az erõfeszítéstõl kivörösödött az arca.
- Hol... a többi kecske? - lihegte.
- Elszöktek - fújtatott az egyik férfi. Tubb megtántorodott, leült egy kõre. Reman melléje térdelt:
- Mi van, öreg...?
Tubb sokáig nem válaszolt; szívére szorított kézzel ült, mereven bámult maga elé. Az esõ szakadt. Csak késõbb nézett az õrnagyra:
- Semmi baj... Már jobban vagyok. Keressétek a kecskéket...
Reman a szétszéledõ férfiak nyomába eredt Újabb felhõ jött sebesen, elborította a csúcsot. Percek telhettek el, semmit sem lehetett látni. Reman nem akart kockáztatni, egy helyben állt. Testét esõ verte, válla, feje szinte belefájdult az erõs ütésekbe. A Hegy tetején egészen más volt a vihar, más az esõ, mint bárhol másutt, ahol Reman eddig megfordult. A szél lökésszerûen támadón, hol innen, hol onnan, iszonyú ereje lehetett, mert ökölnyi kövek gördültek a földön, lomha békák. Aztán felszakadt a köd, valószerûtlen sziklák bukkantak elõ, most mindennek más volt a színe, az alakja. A ház nagyságú kövek fekete fenyegetõ gömböknek tûntek, a ködpára levágta éleiket, golyóvá csiszolta szögletes, durva oldalaikat. Víztõl duzzadt mohán csúsztak Reman cipõi; egy pillanatra olyan érzése támadt, hogy elõkelõ szalon bokáig süllyedõ szõnyegén lépked; de az arcába, szemébe csapódó újabb záporhullám kijózanította. A mohák szivacsként szívták magukba a vizet. Valahol villámok cikáztak; a kékes fény furcsamód alulról tört az égre. A meredély széléhez közeledve Reman megértette, mi történik: a villámokkal terhes sötétszürke felhõk a csúcs alatt vonultak el, mintha esõbolyhos, nedves-nehéz páratestüket nem tudnák a Hegy magasába emelni, túlterhelt léghajók. A villámok hasukból szakadtak ki; virgonc fénygyerekek, életük másodpercig sem tart, hangjuk is csak késõbb dörren, "késleltetett robbanószerkezet", jut Reman eszébe. Az utókor zaja: hangos, de mit sem érõ.
Gorry állt meg mellette; Triana bátyja. Csak széles arccsontja és a szemei emlékeztettek húgára.
- A kövek közt... arra!
Reman csak valamivel késõbb értette meg: a kecskékrõl van szó. Gorry el is tûnt. Lehet, csak néhány ölnyire távolodott el, mégis azonnal beleolvadt a függõleges, szürke esõvonalakba, a véget nem érõ csepptengerbe. Megint magára maradt Reman. Elindult tántorogva tétován. Mindenütt víz csillant, záportól borzolt felületû tócsák. Rövid idõ alatt rengeteg víz zuhant a Hegyre. Reman most meztelennek érezte magát, fürdõzõ meztelennek.
Az elsõ kecskére két combig érõ kõ között talált rá. A fiatal állat remegve bújt meg, szõre csapzottan lapult vékonynak tûnõ testére, szemei riadtan forogtak, kezdetleges kis szarvát ide-oda vetette. Reman megpróbálta felemelni, de nehéz is volt és nedves, ki-kicsúszott kezébõl. Elkapta hát a szarvát, vezette-vonszolta: Az állat minden villámcsapásra, dördülésre megvetette mellsõ lábát, igyekezett kiszabadulni az õrnagy szorításából., Mégis hagyta, hogy az maga után vontassa, ellenállása hamarosan eltûnt, a hideg szél elkábította.
Az ólaknál az egyik férfi szótlanul kapta el a kecske szarvát, tartotta, míg a többiek visszahelyeztek néhány deszkát a helyükre. Nagy köveket gördítettek eléjük, ideiglenes erõsítésként.
- A vihar után megcsináljuk! - kiáltotta valaki.
Reman ismét meglátta Voldert; a szakállas hátáról csorgott a víz. Hatalmas szál deszkát egyensúlyozott az ól mellett.
Reman megint elment. A felhõk közt rés támadt; átnézve rajta távolabbi felhõket látott, azok mintha lassabban rohantak volna. "Pedig csak távolabb vannak, azért tûnnek lassabbnak", gondolta. Szemébe vágott a víz. Kézfejével törölgette szemgödreit, olyan volt, mint egy nagy, síró gyermek. Síró gyermek a Hegyen.
A második kecskére a kukoricás szélén akadt rá. Ez öreg, nagy testû bak volt, menekülni akart a férfi elõl. Sokáig huzakodtak, letapostak néhány tövet, míg Reman kivonszolta a kövek közé. A kecske megérezhette az ólak szagát, mert onnantól már ellenállás nélkül követte. A hátán, hasán kétoldalt patakokban csurgott le az esõvíz.
- Több már nem fér ide! - kiáltotta Volder, de a nagy bakot még belökte az imént összetákolt ólba. Óriásit dördült az ég. Reman, Gorry és Volder teljes erõvel tartották a deszkákat, míg Tubb apó meghozta a keresztgerendát. Minden csuromvíz volt, a deszkák vastagra dagadtak, Az öreg a kõbe vájt nyílásokba helyette a combvastag gerenda két végét. Gorry felmarkolt egy fejnyi követ, a függõleges deszkákat felülrõl beverte kissé a felázott, kavicsos földbe. Volder odakiáltott Remannak:
- Hozzál köveket...!
Az õrnagy nem csodálkozott a tegezésen. Valahogy most ez is természetesnek tetszett. A fronton a legvadabb tûzben nemegyszer letegezték katonáikat a tisztek, sõt, még a fordítottja is elõfordult. Ez most éles helyzet, ez most az itteni front.
Nem tudta, mekkora köveket szedjen. Ösztöne diktálta - jó nagyokat. Mikor visszacsúszkált a nedves füvön, Tubb és Gorry néhány deszkával lefedte a gerenda és a sziklabarlangközti félkörös nyílást. Ezekre kellett rátenni a köveket. A kecskék révült szeme ki-kivillant a réseken. Csak meg ne vaduljanak!
- A többit a faluba, a házakba...! - ez megint Volder volt. A férfi hol eltûnt, hol újra felbukkant. Reman észrevette, hogy nem messze tõlük néhány férfi a másik ólat igyekszik helyrehozni ugyanúgy. Volder oda hordott most köveket. Reman gyorsan csatlakozott hozzá. Villám csapott le nagyon közel - Volder éppen az õrnagyra pillantott, barna szemében pontosan visszatükrözõdött a villám ágasbogas, fehéreskékbe játszó rajzolata.
- Gyorsan!
Reman átadta köveit, és elment kecskéket keresni. Lerat bukkant fel, ki tudja, honnan. Macskányi kisgidát vitt karjaiban,
- Az ólakban már nincs hely! - kiáltotta fülébe Reman. - Vidd a faluba...!
Lerat intett, hogy megértette. Arcán csorgott az esõ, mintha sírna. Bõringe fekete volt a víztõl. Elment, félig hajlottan, úgy védte az állatot az égtõl.
Egy kecske ugrott fel a fûbõl, és a sziklák felé rohant. Remant meglepte a látvány, de rögtön utánaeredt. Azt hitte, az állat menedéket keres, de az csak száguldott nyílegyenesen. Valahol arrafelé járhatott, ahol Reman Fenillával beszélgetett a meredély szélén. Reman kiáltott, de elkésett. Még látta a kecske felbukkanó fehér-fekete tarka szõrét, aztán semmit. Csak az ég dörgött hosszan, kitartóan. Reman máris ott termett az utolsó kövön, lenézett. A kecske akkor csapódott a köveknek; mint a labda, elpattant a sziklafaltól, és zuhant tovább, lefelé, ahová már el sem lehetett látni a megsûrûsödõ felhõk miatt.
Erõs kéz kapta el a derekát, befelé penderítette. - Vigyázz, leesel! Síkosak a kövek...!
Volder volt.
- A kecske... - mutatott le Reman. Közben átszaladt agyán: és ha lezuhantam volna... - Vagy ha Volder lelökött volna? Számukra megoldódott volna a probléma? Nem, persze hogy nem, sõt. Túl sokan tudtak-tudnak rólam a városban. Hogy idejöttem...
- Örülnék, ha csak ez az egy - Volder nem is nézett a szakadék felé, a kecske pusztulása nem rázta meg. - Gyerünk, a kukoricásban kell még lennie néhánynak...!
A következõ órák eseményei összefolytak Reman emlékezetében. Ha visszagondolt késõbb, csak a csontig hatoló esõre emlékezett, a hidegre, az el-elcsúszásokra a nedves füvön. Meg a fáradtságra. Mert mire besötétedett, és az esõ elállt, rettenetesen elfáradt. Gorryval és Lerattal csatangoltak a krumpliföldön és a gyümölcsösben. Nyulakat kerestek.
Az ég elsötétült, de a felhõk tovább áramlottak. A szél sem csitult el. Valahol messze tovább dörgött az ég.
- Gyere, idegen.
Tubb apó állt a falu szélén, az egyik kunyhó füvel benõtt tetején. Hosszan, kínosan köhögött, aztán megismételte: - Gyere.
- Megyek - Reman segíteni akart az öregnek, de az meglódult. Az õrnagy keze a levegõben maradt. Nem kellett a segítsége, vagy az öreg észre sem vette az õrnagy kinyújtott. karját - nem tudhatta, A házak között fordult a szél, Reman Erezte, hogy száz késsel vág hátába. Ruhája bõrére tapadt, nehezen lélegzett, fázott.
Paredo, Vita és lányuk, Ana futottak be két kunyhó között. A nõk haja martfényû csomóként lógott vállukra.
Fanilla állt az egyik ajtóban. Talán ki sem ment aznap, mert száraz volt a ruhája, bõre. A lány furcsán mosolygott, és keresztülnézett Remanon, mintha sose látta volna.
Mindenki Hibbrosék házába igyekezett, Ki irányította oda õket, rejtély maradt az õrnagy számára. Eszébe jutott, mit mesélt Tubb a téli hónapokról. Mindennap másik családnál fûtenek be, ott gyûlik össze mindenki, ne kelljen több fát elégetni. Lehet, most is így lesz?
Le kellett hajolnia, a kõmennyezet összeszûkült a bejáratnál, primitív boltozat szürkéllett. Megcsapta a meleg. A belsõ helyiségben jókora tûz lobogott a kõ tûzhelyen. A konyhában Detra és egy másik nõ - Reman nem tudta a nevét - cserépbögréket nyomott az érkezõk kezébe. Sötétbarna folyadék felszínén hullámzott a tûz fénye.
- Mi ez? - kérdezte bizalmatlanul. Detra mosolygott.
- Csipkebogyótea. Igyál - az asszony szelíden szólt, és máris a következõ férfihoz fordult. Reman látta, hogy Tubb gyorsan kap a pohárért, és úgy forrón issza a teát. Erre félreállt õ is, ivott. Kellemes illata volt az italnak. Az ízét egyelõre nem is érezte, olyan forró volt. Késõbb jött rá, hogy keserû. Cukrot kért Detrától.
- Az nálunk nincs - mosolygott az asszony. - Adhatok mézet.
Cserépedénybõl merített fakanállal, lassan csurgott a sárga, nyúlós méz a teába. Reman ivott, majd átment a belsõ szobába.
A hegylakók padokon ültek csendben, a gyerekek alacsony fatuskókon. Valaki száraz ágakat dobott a tûzre. A füst szikrákkal tarkítva lobbant felfelé. A mennyezetbe épített nyílás ferde volt, az esõ nem eshetett bele a tûzbe.
Nyirkos bõrruhák és testek nehéz illata terjengett. Reman a tea másik felét egyetlen hajtással kiitta.
- Kérsz még? - szólalt meg a háta mögött egy lágy hang. Mielõtt megfordult, már tudta, ki az. Triana szemében ott táncolt a tûz. Narancsszínû lángok ugráltak, meg-megnyúltak karcsún, lecsillapodtak. A füstöt is ott látta gomolyogni, egész testében érezte a meleget.
A lány elvette kezébõl a poharat.
- Köszönöm, elég volt - Reman mosolygott.
- Vesd le a zubbonyodat, ülj a tûz mellé. Összeszedtétek a kecskéket?
- Még a nyulakat is. - Reman leült, és örömmel tapasztalta, hogy a lány is mellé ül. Tovább beszélgettek, és az õrnagy egyszerre nagyon jól kezdte magát érezni. Mintha õ is a hegylakókhoz tartozna. Elhatározta, ki is mondja:
- Úgy érzem magam, mintha én is itt élnék veletek - fordult a lányhoz. Triana nem csak Remannal foglalkozott - hol intett valakinek, egy-két szót váltott valamelyik gyerekkel, de az õrnagy érezte, vele van igazán. Ez jó érzéssel töltötte el. Ahogy a lány feltûnt, rögtön megfeledkezett fáradtságáról. Ledobta zubbonyát. Az egyik gyerek neki is hozott törölközõt. Durva szövésû vászondarab volt, jólesõn dörgölte vele magát. Kissé felfrissült.
- Hiszen most itt élsz, nem? - Triana elvette tõle a törölközõt, kérte, forduljon meg, és nekifogott a férfi hátát törölgetni. Az õrnagy elszégyellte magát, körülpillantott. Valami természetelleneset látott abban, hogy egy lényegében idegen nõ az õ meztelen hátát törölgeti. De senki sem reagált a jelenlévõk közül. A hegylakók beszélgetõ csoportokra oszlottak. Tubb apó meglepõen élénk lett, piros arccal, hangosan mesélte, hogyan kergetett egy kecskét végig az egész fennsíkon. A gyerekek csillogó szemmel hallgatták. Volder mosolygott, Ana kenyeret vágott egy deszkán.
- Csak egy ideig - válaszolta Reman a válla felett. Gyorsan megfordult.
- Jó, hogy segítettél az embereknek - ez a mondat, úgy rémlett, nem illik bele beszélgetésükbe. De Reman pontosan értette, mirõl van szó, és hálás volt a nõnek. Hiszen kicsit az õ oldalára állt, szívélyes cinkosságot vállalt a férfival, amikor - hacsak egy percre is - megpróbálta Reman szemszögébõl nézni a dolgokat.
- Gondolod, észrevették egyáltalán?
- Persze. De soha nem fognak érte megdicsérni - nevetett Triana. - Az nem szokásunk. Aki itt él, attól elvárjuk, hogy csináljon is valamit az ennivalóért.
Reman szemrehányást érzett a nõ hangjában, gyorsan szólt:
- Megmondtam Voldernak, fizetek az élelemért.
- Nem akartalak bántani - mosolygott Triana. - Nem azért mondtam. A pénz itt különben nem sokat ér. A kukoricát, a krumplit meg kell termelnünk, csak azt ehetjük, amit mi magunk vetettünk, arattunk. A pénz itt csak színes papír. Olyankor jó csak, ha jön az adószedõ, vagy néha lemegyünk a városba. Sót, gyufát venni, meg mást.
- Szépen beszélsz - szakadt ki hirtelen az õrnagyból.
- Szépen? Én...? - Triana széles arcán értetlen mosoly terült szét. Érezte, hogy Reman valami jót akart mondani neki, de...
- Szépen. Mintha sok iskolát jártál volna. Kerek mondataid vannak, szépen ejted a szavakat. Ki tanított?
- Volder.
A válasz nem lepte meg Remant. Triana folytatta:
- Mi fiatalok mind Volder tanítványai voltunk. Az öcsém, Zomran, aztán Momper és Kama is... Most meg a gyerekeket tanítja.
- Okos ember lehet - Reman vigyázott, hangjában ne legyen gúny vagy lekicsinylés.
- Okos - bólintott a nõ. Reman valami nyomást érzett a mellében. Ki ez a Volder? Nincs felesége, nincs itt egyetlen nõ sem, aki...
- Nem vagy éhes? - kérdezte Triana, és válaszra sem várva felugrott: Anától kért kenyeret, kiment a konyhába. Remannak most jutott rá ideje, hogy körülnézzen a helyiségben.
A látvány régi festményekre emlékeztette. Idõtõl pikkelyesre repedezett, múzeumi félhomályban látott képekre. Elõttük állva mindig elfogta a kétség: igaziak-e? Lehetséges lenne, hogy azokat a színeket száz és száz évvel ezelõtt kente fel valaki, egy ember, aki húsból, csontból, vérbõl volt, és ma már egyszerûen nincs sehol? A szobrok láttán soha nem érezte ugyanazt, a kõ vagy márvány tartós anyag, azt sugallja; hogy a szobrásznak könnyebb dolga volt, a márványt nem érheti baj, márvány marad az mindig. De a vászon és a fakeret olyan törékeny, tûzvészben egyetlen lobbanás, és szürke füst csupán. Mindig olyan nehezére esett elhinnie, hogy a láthatárt jelképezõ vonalat nem tegnap festette oda egy ma is meleg kéz, hogy az arcokra a ráncokat, a ruhaujjak fehér csipkéit, a szemekbe életcsillogást vivõ, kis fehér álfénypontokat nem most festették. És mindig igazságtalannak érezte a dolgot: miért maradt meg ez a néhány festékréteget magán hordozó vászondarab, és miért tûnt el az ember, aki festette? Tartósabb hát a holt anyag, mint az élõ?
De most nem gondolt erre. Inkább az jutott eszébe, hogy íme, így születik a festmény. Ha tudott volna festeni, talán egyszer nekiült volna a képnek. "Hegylakók mulatsága" lehetne a címe, gondolta. Bár a hegylakók akkor éppen nem mulattak. De a tûz pattogása, a világosbarna arcokon felvillanó vidámság, a poharakra fonódó ujjak, a sötét falon táncoló árnyékok ezt sugallták. A levegõben izzó hangulat. Megkönnyebbülés a vihar múltán, tûzmelegség öröme.
Volder és Tubb egymás mellett ültek. Detra két tányérral egyensúlyozott a gyerekek között, majdnem kiborult a sûrû leves, míg odaért a férfiakhoz. Az öreg Vela is feltûnt; a tûz mellett üldögélt, szinte mozdulatlanul. Göcsörtös, barna kezével botot markolt, meg-megpiszkálta a padlóra rakott kövek közt terjengõ tüzet. Barnásvörösen izzó, egész fahasábok csúsztak egymásra lomhán, szikrák pattogtak. Az öregasszony vékony csuklója valószínûtlenül hatott az elnagyolt, vaskos vonalak, jókora lábak, testek és gerendák között. Valaki fát hozott; a földre dobott ölnyi törzs megdöngette a padlót, mindnyájan érezték.
Hibbros õszülõ feje majdnem a mennyezetet érintette. Az egyik fiát szidta, Zomrant. A férfi éppen akkora volt; mint apja - lehajtott fejjel állt, hallgatta a szidást, nem lehetett tudni, mire gondol. Elveszett nyulakról, kecskékrõl volt szó? Pocsékká ázott behordatlan szénáról, szabad ég alatt hagyott tûzifáról? Reman csak ült, a meleg levegõ bársonyába burkolta, nem volt semmi dolga, figyelte az embereket.
Fenilla egy sarokban gubbasztott, a benyílóba épített falócán. Egy pokrócot tett a háta és a fal közé. Paredo, Ana apja állt mellette, de nem szólt a nõhöz. Momper és Kama, a két Lerat gyerek valamin nevetett, de igen hangosan. A négy kisfiú közül Reman most már felismerte Trandint és Igart. Kukoricalepényt rágcsáltak mélán; a két kisebbik viszont a tûz körül futkosott. Gorry ledobta ruháját; apró bõrnadrágban állt a tûz mellé, forgolódott. Egészséges barna testén szinte foltokban lobogott a tûz visszfénye. Gõzölgött combja, háta. Leida és férje, Orhan szótlanul ültek egy padon. Egészen közel voltak az õrnagyhoz, négy szem tükrözte vissza a szoba fényeit és alakjait, Reman el is szégyellte magát, hogy ilyen tolakodóan nézi õket. De akkor a férfi rámosolygott, és a rossz érzés hirtelen elröppent.
Csecsemõ sírt fel; Kama felkapta kicsinyét, és bevitte a konyhába.
A tûz felõl újabb meleghullám áradt; Vela vékony, száraz rõzsét dobott a lángokra. Tubb apó mohón kanalazta az ételt, szája sarkán csorgott le.
Igen, olyan, mint egy festmény, gondolta Reman. Öreg festmény. Barna padló, barna gerendák a mennyezeten, szürkés-zöldesbarnás fahasábok, narancspiros lángok, kékes füst. Nevetõ arcok, pihenõ izmok. Élénken beszélgetõ parasztok, hallgatag öregek. Mintha már látott volna valahol ilyen képet. Múzeumban, albumban...? Ismerõsnek tûntek a színek. Csak az nem hatolt még el tudatáig teljesen, hogy most õ is része lett a képnek, merev alakja. Félmeztelen férfi a tûz és a bejárat között.
Elnézte az embereket, és csak akkor jutott eszébe, miért van õ itt. Miért került fel erre a soha meg nem festett képre, az élõ vászonra. Lehet, hogy gyilkosok között üldögél békésen - mit sem sejtve...?

18
- Hoztam neked vacsorát - ült melléje Triana.
A széles arcon mosoly. Járkálók árnyéka, elsuhanó fények. Nagy, melegbarna szemek.
A fatálban valamilyen sûrû massza volt; a kanál függõlegesen megállt benne. Reman már nem kérdezõsködött. Az esze eleinte máshol járt, azon töprengett, mirõl beszéljen a nõvel. De rögtön szétterjedt szájában az íz. Húsrostok, bab, talán tészta is. Valamilyen fûszer. Csípõs.
- Tápláló - bólintott végül is ostobán, és az ételbe merült. Nem tudta, mi mást mondhatna, és ez egyben dühítette is.
- Vela mama is megázott - újságolta Triana; õ már száraz ruhában volt, Reman érezte a bõrébõl áradó meleget. - Odakinn volt a gyümölcsösben. Tudod, mennyi almát levert a szél...? A java még éretlen... Kár értük. Redar, gyere ide!
A kisfiú megtorpant elõttük. Triana elkapta a karját, benyúlt a fiú hátán a bõre és az ing közé. A gyerek tekeregve próbált szabadulni az erõs szorításból.
- Tudtam, hogy megizzadtál... Minek futkostok annyit? És ráadásul a tûz körül...! Vita, Vita, gyere ide - nem engedte el Redart, míg az anyja oda nem ért: - Nézd csak meg a hátát, csuromvíz. Ha így kimegy késõbb, legalább egy hétig ápolhatod majd...
Vita kivitte a gyereket a konyhába, Reman látta az ajtó résén keresztül, hogy levetkõzteti, és egy ronggyal dörgöli a hátát.
- Szigorú vagy, pedig nem is a te fiad - mosolygott.
- Az mindegy - Triana megrázta fejét, a haja csillogása csak most tûnt fel a férfinak. - Itt mindenki vigyáz a többiekre, különben hamar elpusztulnánk, vagy szégyenszemre kénytelenek lennénk leköltözni a városba.
- És az olyan nagy baj lenne? - kérdezte évõdve Reman, de valahol megkondult benne egy hatalmas jégharang, hûvös hang-szél süvített.
- Baj lenne - bólintott Triana komolyan. - Mi csak a Hegyen tudunk élni - a nõ most nem nézett Remanra, ölébe tett keze ujjával játszott. Aztán hallgatott. A tûz körül az asszonyok nevettek.
Reman kikanalazta a tálból az utolsó falatot is.
- És a fiad hol van? - kérdezte.
- Norra most vitte el a gyerekeket, vigyáz majd rájuk.
- Ugye, õ lesz az anyósod? Triana felnézett, nevetett.
- Ezt is tudod már...? Látom, kérdezõsködsz.
- Nem kellett kérdezõsködni. Lerat örömmel mesélte, hogy a másik gyereke is beházasodik a családotokba... - Reman hirtelen nagyon öregnek érezte magát, kétszer annyi idõs vagyok, mint Triana, gondolta rezignáltan; a jégharang sem kondult már. Mit is akarhatnék tõle. Csak egy kósza gondolat volt az egész - igyekezett nyugtatni magát.
A nõ nem szólt semmit. A tüzet nézte. Reman felnagyított árnyékok imbolygását figyelte, a fal kövei szürkék voltak. Triana szemeiben a tûz két apró mása csillogott.
A gyerekek egy ázott nyulat hoztak; a kunyhók között találták. Az állat rémülten vergõdött, szabadulni szeretett volna, pedig általános jóindulat vette körül, a tûzhöz vitték, csapzott volt a szõre, farka nyugtalanul illegett. A lángok láttán még inkább megrémült, elrohant az emberek lábai között. A fiúk sivalkodtak, négykézláb keresték a félhomályban.
Valaki Tubb apót ugratta; néhány vaskosabb tréfa robbant egy nõsténykecske és Tubb találkozásáról, de maga az öreg is velük nevetett. Aztán az asszonyok megint ételt hoztak, és cseréppohárban valamilyen kesernyés, erjesztett italt. Reman elõbb bizalmatlanul beleszagolt, de továbbra sem tudta, mi az. A többiek mind ittak. Trianától sem kérdezõsködhetett, a nõ megint elment valahová. "Nem ül itt mellettem, velem - gondolta az õrnagy -, mert itt volt szabad hely, hát ideült, és kész, csak ezért. Lehet, csak nekem tûnik úgy, mintha különleges elbánásban részesítene."
Az ital melege jólesõen elömlött benne. Nem tudta, hány óra lehet, nem is akarta megtudni. Mindegy. Este lehet. Triana nem jött vissza. Reman látta; hogy a hegylakók is ide-oda járkálnak, senkinek sincs állandó helye. Õ is felállt. Tekintete Volderre tévedt. A szakállas férfi a tûz mellett Velával beszélgetett. Az öregasszony hol a torkára, hol mellére mutatott. Reman körbejárta a szobát.
- Hé, idegent
Mielõtt a hang felé fordult volna, már tudta, ki szólt. Fenilla.
- Régen láttalak - mosolygott Reman. A lány nem válaszolt. A ruhája száraz volt, mégis fázott. Zöldes anyagból egybeszabott, zsákszerû öltözete szabadon hagyta karjait. A bõre fehérebb volt, mint a többi nõé. És a haja. Azok a piheszerû vékonyka szálak. Átfénylett rajtuk a tûz.
A lány nem szólt, félig háttal ült a férfinak. Így telt el majdnem egy perc. Végre Reman megkérdezte:
- Miért szólítottál?
Végre megszólalt Fenilla:
- Keresel, kutatsz... Találtál már valamit?
Reman meglepõdött. Ösztönösen azt ellenõrizte elõbb, hallotta-e valaki szavait. Nyilván senki. Nagy volt a lárma. Neki is közelebb kellett hajolnia.
- Honnan tudod, mit keresek?
- Mindenki tudja - Fenilla egyáltalán nem keltette most elmebeteg benyomását. Komoly volt, arcára - a keskeny orr mellett - egy határozott vonás mélyült. "Huszonhét éves", jutott Reman eszébe.
- Még nem sokat találtam - felelte hirtelen a férfi; maga is meglepõdött; milyen õszinte Fenillához. És pont ehhez a lányhoz...? Fura biztonságérzet lepte meg, erre nem számított. Fenilla - ha kiszámíthatatlan is - nem ellenség, Itt a Hegyen talán az egyetlen semleges ember. Vagy téved? Ilyen erõviszonyok mellett ez is sokat ér.
- Ha majd azt hiszed, mindent megtudtál, akkor keress meg - a mondat váratlan volt és csalóka. Ígéret vagy csábítás? De Fenilla határozott hangon, keményen mondta. És nem akarta folytatni a beszélgetést. Felállt és elment. Reman tudta, most nem szabad követnie. Legjobb lesz, ha a lány szavait ígéretnek veszi. De mi az, hogy "ha már mindent megtudtál..."? Mindenhogyan beszélnem kell majd vele. A lány kiment a szobából; Reman utánanézett, de megpillantotta Trianát, és mosolyogva intett. A nõ is visszaintett, nevetett, de nem jött közelebb.
Az õrnagy akkor vette észre, hogy a cseréppohárban még mindig van ital. Belekortyolt, most érezte ízét is. Csípõs, éretlen gyümölcslé szaladt nyelve alá. Erjesztett ital. Almabor...? Valami ilyesmi, de fiatal, idei még, sem tüze, sem ereje. Kiitta az egészet. Kényelmes, jólesõ meleget érzett, otthonos lett a föld alatti szoba.
Triana a tûz másik oldalán beszélgetett valakivel. Reman nézte a nõ testét. A ruhán át is látta ágyékát, csípõje vonalát. Szép mellei felett megfeszült az anyag. Az õrnagy hossza percekig állt, kezében az üres pohárral. Mintha felköszöntene valakit. Arcbõrét millió kis tûvel szurkálta a tûz, meztelen mellkasa bizseregve-viszketve száradt,
Aztán Triana átnézett a tûz fölött, tétova füstgomolyag közt csillant szeme párja, õ is mozdulatlan állt, így nézték egymást sokáig, mosolyogva. Remannak átfutott a fején, hogy hiszen látják õket, bárki-mindenki láthatja, hogyan nézik egymást, mi van arcukra írva. "Villamos ív feszül közöttünk, gondolatok szikrái pattognak láthatatlanul, most, most biztosan õ is arra gondol, amire én, nem lehet, hogy más jusson eszébe, mikor így nézek a szemébe!"
A nõ mosolygott, elfordult, kiment. Reman még látta idegen fejek felett a hajkoronát, aztán felcsaptak a lángok, szikraesõ indult felfelé - valaki friss fát dobott a tûzre. A külvilághangjai visszatértek az õrnagyhoz, úgy merült fel ismét, mintha eddig dobhártyán pattogó, elnémított világ vette volna 'körül. Kissé csodálkozott is, mikor körülnézett. Úgy rémtett, órák múltak el Trianát nézve - de az emberek még mindig ugyanazon tartással álltak, ugyanolyan arccal, hanggal.
- Ülj mellénk - mondta valaki.
A fiúk voltak. Trandin és Igar, a két idõsebb, farönkökön ültek. Rald hozott .egy üres rönköt. A kis Redar piros arccal bámulta a tüzet, kissé elálló fülein átsütöttek a lángok. Reman leült.
- Igaz, hogy odalenn vannak olyan képek a falon? - kérdezte Igar.
- Képek a falon...? - az õrnagy elõször nem értette. De a gyerekek egymás szavába vágva magyarázták: sok ember ül, nézi. Akkor rájött, hogy a mozira gondolnak.
- Igen, az igaz. Délután meg este vannak elõadások, akkor odajönnek azok az emberek, akik látni akarják a filmet...
- A micsodát? - szólt közbe a kis Redar.
- No igen, a film... - Reman bonyolult magyarázatba kezdett, kétszer is nekifutott a témának, míg úgy érezte, aránylag érthetõen sikerült elmagyaráznia a film és a mozi mibenlétét. Soha nem hitte volna, hogy egyszer ezt is el kell valakinek mondania. És milyen nehéz feladat, holott - úgy vélte eddig - ismeri ezeket a dolgokat.
- És mit mutatnak ott a falon? - kérdezõsködtek a fiúk. Reman arra gondolt, megéri a fáradságot.
Néhány nap múlva, ha összebarátkozik a fiúkkal, õ is kérdezõsködhet majd tõlük.
- Mindenféle történetet. Jó és rossz emberek harcolnak egymással... - hirtelen ötlettõl hajtva, folyékonyan folytatta: - Nemrégen én is voltam moziban. Láttam egy filmet, arról szólt, hogy katonák és civilek...
- Civilek...? - kottyantotta közbe Rald.
- Úgy hívják azokat, akik nem katonák. Szóval - mondta tovább lelkesen és belelendülve - néhány ilyen katona jött egy faluba...
- Itt is úgy volt - Trandin komolyan bólintott. "Megvagy, barátom" - gondolta Reman, de nem akarta félbeszakítani a történetet, ellenkezõleg, jobb lesz sûríteni az akciót, ha a fiúk is hasonló történetet hallanak, akkor legalább a két idõsebbiknél felszabadulnak a fejükben négy éve lapuló emlékek, és...
- Hagyd abba - súlyos tenyérnehezedett Reman vállára. Mások talán barátságosnak látták a mozdulatot, de az õrnagy érezte a szorítást. Elhallgatott.
- Menjetek aludni - parancsolta Volder. A fiúk vonakodva álltak fel, azt hitték, sok érdekes dolgot fognak hallani. Reman azért tekintetével igyekezett értésükre adni, hogy ha most nem is, de majd legközelebb beszélgetnek még.
- Jó éjszakát - a fiúk odébb rakták a rönköket, elvonultak. Volder csak akkor vette le kezét az õrnagy válláról. Reman meg volt gyõzõdve, hogy fejmosásban lesz része, és mivel bûntudatot érzett fortélyos ötlete miatt, hát nem is szándékozott tiltakozni. De meglepetésére Volder inkább odaintette az egyik férfit, Orhant. A hegylakó alacsony termetû volt, de erõs kötésû, fekete szeme fölött bozontos, majdnem összenõtt szemöldök borzolódott. Már száraz bõrzekét viselt meztelen felsõtestén. Õ volt Igar és Rald apja.
- Gyere, Orhan... Vendégünket érdekli, milyen fák vannak nálunk, és hogyan gondozzuk az erdõt...?
Remannak a szája is tátva maradt, "ekkora szemtelenséget", gondolta, de tudta, jó arcot kell vágni a játékhoz. Az elõbb beszélt a fiúkkal filmekrõl most egy másodpercre eszébe jutott egy régi filmjelenet, királyi udvarban bált rendeztek, és frakkos, aranysújtásos, rendjeles urak táncoltak gyönyörû dámákkal, aranyozott oszlopok, metszett tükrök közt ezernyi gyertya fényében. Néhány úr ugyanúgy téríti el a számukra kellemetlen beszélgetéstõl az egyik fõszereplõt. Magára hagyják egy bõbeszédû úr társaságában, aki szinte belefojtja beszédfolyamába.
- Azt ugyi tudod, hogy két erdõnk van, nem...? Bizony! Egy öreg, tele nagy fákkal, és a kis csemeték. Azokbul is hamarosan erdõ lészen. A nagyokbul elég sokat kivágunk telente, fõleg, ha nagy a hó, és nem tudunk lemenni a városba. Mert azért télen is lemenünk néha, ha nagyon köll. De fát nehéz felhordani, síkosak a sziklák... Minden tavasszal elültetünk annyi csemetét, ahány nagy fát vágtunk ki a télen. Így oszt mindég annyi fánk van, mint vót. Se több, se kevesebb. - Orhan parasztosan beszélt, vagyis úgy, ahogy Reman addig csak a fõvárostól távoli vidékeken hallotta. Tekintetével Voldert kereste Orhan feje felett, de a szakállas férfi eltûnt. Újra rõzsét dobtak a tûzre, aztán vastagabb ágakat. Az árnyékok megelevenedtek, szürkült nyugalmukból táncba rántották õket a feléledt fények.
- És a csemetéket honnan veszitek? - kérdezte az õrnagy, és tudta, ezzel el is adta magát Orhannak, most mát az alacsony, fokhagymaszagú férfié volt ideje és figyelme. Még egyszer körülnézett - Triana sem volt a közelben. Nehéz volt a levegõ. "Csak én érzem a füstöt, az esõáztatta férfitestek kipárolgását", jutott eszébe. Így volt a harctéren, nyirkos õszön a földbe vájt fedezékekben; ott is megrekedt a csizmák bûze, bagószag, szeszpára.
Orhan szeme csillogott, homlokán kipirult a bõr, érezte, hogy végre õ tud valamit, a másik pedig semmit, ez teljesen új dolog volt számára, ilyesmit soha nem tapasztalt még, pedig majdnem negyvenszer látott havat, itt született, és minduntalan neki magyaráztak, õt tanítgatták, korholták, mások mindig elõtte jártak éveik számával, tudásukkal.
- A csemetéket magról neveljük. És tudod, kinek szoktak a legjobban sikerülni? - kidüllesztette mellét, nevetett, fogsora épen csillant. - Nekem...! Mert nem mindenki ért ám hozzá! Az apámtul tanultam meg, hogyan köll csinálni. Milyen fõdbe. Cserépedénybe. Mikor öntözni, milyen vízzel. Mer az sem mindegy ám. Titka van annak. Két évig ki sem viszem a levegõre, csak nappal. Õsztõl tavaszig benn vannak a csemeték a házunkba, ha nem fagy, ha nincs nagy hideg, déltájban kiteszem õket, míg a nap kéttenyérnyit megy az égen.
- Kéttenyérnyit? - kapta fel a fejét Reman.
- Így e! - Orhan vidáman mutatta fel függõleges tenyerét. Mintha a nap felé tartaná, szeme elé. Aztán odább mozdította. "A nap tizenkét óra alatt száznyolcvan fokos utat jár be-gondolta Reman -, ebbõl ezen a tájon és télen az emberek legfeljebb csak százharmincat láthatnak. A karnyújtásnyira a szem elé tartott függõleges férfitenyér - a hüvelykujjal együtt - nem takar el tíz-tizenkét foknál többet. A nap kéttenyérnyi útja hát télen másfél-két órát jelenthet"
- ...nem csak én. Neveli õket az öreg Tubb, még Volder is, meg még néhányan... De az enyémek a legszebbek. Tavaly egy egész sor vörösfenyõt ültettem, a cserépben a combomig sem ének, de erõsek voltak, akár meg is nézheted, már az övemig érnek, pedig alig egy esztendeje vannak a fõdben...
Orhan folytatta, az õrnagy pedig nem figyelt. Látta a húsõs ajkak mozgását, meg-megcsapta a fokhagymaszagú lehelet, talán hallotta is a hangokat, de a szavak összetörtek azon a láthatatlan burkon, ami körülvette; "Mit keresek én itt, hát tényleg erre van most szükségem?" Idegennek érezte magát, és az is volt, jéghideg, mozdulatlan-mozdíthatatlan gleccser, mozog ugyan, de ezt nem látni, félelmetes az ereje, de csak araszol, miközben körülötte a világ rohan, többször lehagyták már, de a gleccser csak csúszik elõre, maga vájta kõteknõ sínben; "Miért vannak minduntalan ilyen gondolataim? Miért nem tudok egyesülni ezekkel az emberekkel, örülni, ahogy örülnek? Hogy elállt az esõ, hogy megmentettünk sok kecskét és nyulat, hogy holnap reggel talán újra kisüt a nap...? Pedig nem csak itt vagyok ilyen. Abban az igazi, másik, városi életemben sem nevetek eleget amazokkal, bánataik sem szomorítanak el, mellettük élek, és észre sem veszik."
A felmentés onnan érkezett, ahonnan a legkevésbé várta. Az öreg Tubb csapott vállára. Reman egy szempillantás alatt visszatért ebbe a világba.
- Gyere, megyünk aludni. Itt az ideje. - Tubb nem figyelt Orhanra, aki egy szó közepén hagyta abba a beszédet, és szemrehányóan nézett az öregre. Reman mosolyt préselt ajkára, morgott valami vigasztalót, és az öreg után eredt. Reman körülpillantott még, de Triana nem volt a házban. Nem jött vissza, nem jött vissza, mondogatta léptei ütemében, ahogy átvonultak a konyhán. A bejáratnál behúzta a nyakát, alacsony volt az ajtónyílás.
Odakünn hûvös levegõ csapta meg, arcán, homlokán, nyakán elöl érezte, hideg van. Mélyeket lélegzett. Az égen még lehettek felhõk, mert nem látta a csillagokat. A házak hallgattak, fekete dombok. Hátuk mögött, mint pincébõl, hallatszott a bent maradottak vidám zaja. Szél szaladt végig a kukoricáson, zörögtek a levelek.
- Látsz, idegen? - dörmögte Tubb.
- Látok - a makacsság felgyülemlett benne, rekedten és azonnal válaszolt, pedig semmit sem látott, a szeme lassan szokta meg a kinti sötétséget. Csak akkor indult az öreg után. A kunyhójuk bejáratánál érte utol.
- Jobban vagy már? - érdeklõdött Reman, miközben ledobta ruháját. A kunyhóban koromsötét volt. Hirtelen elfogta a fáradtság, alig várta a pillanatot, mikor magára húzza a takarót.
- Jobban - morogta az öreg. Nem szívesen beszél a bajáról, vajon az itteniek mind ilyenek? töprengett. Eszébe jutott, mit mondott Orhan a facsemetékrõl.
- Orhan mesélte, te is ültetsz csemetéket.
Tubb kettõt szusszantott. Reman hallotta, hogy végigterül az ágyon. Csak késõbb válaszolta:
- Már akkor neveltem magoncokat, kis fákat, mikor Orhan apja, Begir apró gyerek volt... De az idén nem ültettem, csak két égerfát. Meg is mondtam mindenkinek, kétoldalt a sírom mellé ültessék õket, ahogy az a Hegyen szokás.
Remannak hirtelen kiszáradt a torka. Maga sem tudta, miért. Elõbb úgy akart reagálni, ahogy a városban szoktak. Szokott. Tréfával ütni el, "micsoda ötlet, hol vagy te még attól, százhúsz évig fogsz élni". Megnedvesítette ajkát, lélegzett kettõt, ledobta cipõjét.
- Az a szokás...?
Tubb hallgatott. Reman végigheveredett az ágyon, magára húzta a takarót. A szalma recsegett teste alatt a zsákban. Jól érezte magát az õrnagy, de valahogy most nem tudott örülni ennek. A hátán feküdt, és érezte, saját lapockái mélyednek testébe.
- Mindig így volt a Hegyen - mondta az öreg lassan, nyugodtan. - A sír mellé két fát kell ültetni, kétoldalt. Fiatal csemetéket. Hadd nõjenek... A kis fák azt jelentik: nemrég halt meg az az ember. A magas fák alatt meg már régen elhaltak nyugszanak. Így volt, hát így legyen ezután is.
- Korai még erre gondolni - mondta Reman. Hallgattak.
- Minden nap lehet ám utolsó is... Neked is. Az öreg hangjában nem volt fenyegetés, inkább türelem. Belenyugvás. De Reman az elsõ pillanatban mégis úgy érezte, hogy...
- Gondolod, baj érhet engem is? - kérdezte.
- Nem tudhatjuk, mi lesz - az öreg mintha gondolkozott volna valamin, csettintett nyelvével, talán szavak kezdetét harapta el. De folytatta: - egyszer ültettem egy fenyõt. Szép magasra nõtt, odajártam alája ebédelni. Jó szaga volt... Szedtem róla gyantát is. Semmi férget nem láttam a kérgében. Aztán egyszer csak elszáradt. Tíz nap sem tellett bele... Nem számoltam, igaz. Megbarnultak a tûi, az ágai. Mindennap több száraz tû volt alatta, meztelen lett.
Meztelen lett, vágott bele Remanba, igen, a fák halála meztelen halál, állva és meztelenül haldokolnak, mozdulatlanságuk páncéltalanság, védtelenség, hosszan haldokolnak, fájón. Mint öregek a kórházban, jutott eszébe, annak idején az apja is így kínlódott, hiába segítettek az orvosok, elhagyta ereje, meztelen-védtelen lett, öltöztették-vetkõztették, etették, mosdatták, míg nem mozdult egy reggelen, száraz lett a bõr az arcán.
- Nem félsz a haláltól, Tubb apó?
A válaszra ezúttal nem kellett sokáig várnia.
- Miért félnék... Az élettõl sem féltem soha.
- Azért az nem ugyanaz.
- Honnan tudod?
A válasz meglepte az õrnagyot. Úgy látszik, az öreg gondolt már erre. Talán végig is gondolta. Meddig juthatott el...? Tízezer filozófus élete sem volt elég, annyi éve már. Ma sem tudjuk, mi a halál. Vég vagy folytatás. Vannak jelek, furcsa események, megmagyarázhatatlan csodatörténetek keringenek, hogy mégis-mégsem...
- Gondolod, hogy a halál után tovább él az ember? Vagy csak a lelke...?
Hosszúra nyúlt a csend. Tubb szorongott. Aztán kelletlenül felelte:
- Nem tudok semmit, te idegen. Csak... csak annyit, hogy elnézem a földet meg az állatokat. A legutolsó gaz sem él hiába. Jön a nyúl, megeszi. Mi meg a nyulat. Aztán megint a földbe kerül, répa lesz belõle. Aztán fenyõ vagy kukorica. Vagy felkapja a magot egy madár, megeszi, hát madárrá lesz a mag is. Igaz...? A nagy sólyom széttépi a kis madarat. De õ is megdöglik egyszer, földbe kerül. Megint kinõ belõle valami... Így aztán nincs vége soha. Az ember is egy mag. Meg fû, fenyõ, nyúl, madár. És bennünk is van ám mag, meg fa, meg állat.
A hosszú válasz kimerítette. Köhögött egy sort. Reman tágra nyílt szemekkel feküdt. Az ajtónyílás négyszöge világosszürkén rajzolódott ki. Szeretett volna válaszolni valamit, de ismeretlen, furcsa érzés szorította össze ajkát. Ne bántsd ezt a csendet, mondta valami belül, olyan szép így. Fû, fa, állat. Ember. Földbe rothadt dögtõl felhõszántó sólyomig rövid az út. Idõben és térben meglepõen rövid.
Sokáig nézte az ajtónyílást. Késõbb mintha eloszlottak volna a felhõk, mert csillagok tûntek fel. De lehet, hogy azt már álmodta.
19
Mikor felébredt, az ajtónyílás még csaknem olyan sötét volt, mint este. Egy percig nem mozdult; szokása szerint ellenõrizte, nem fáj-e a gyomra, feje, szíve. De minden rendben volt. A fejét sem fordította el, míg Tubb fel nem horkant. A kunyhóban mintha összesûrûsödött volna a homály.
Reman nézte az ajtót, valami húzta kifelé, apró zajok, szellõsuhogás, léptek? Maga sem tudta. Még egyszer belehallgatott szervezetébe, és megállapította: kialudta magát. Mikor lelépett a fekhelyrõl, frissnek érezte magát. Ujjain számolta a napokat, ha jól belegondol, idejének felét már eltöltötte. És még semmit sem tud. A barlangi vízben ázó csontvázak jutottak eszébe. Halkan kiment a kunyhóból.
Csodálkozva torpant meg.
Az égbolt volt a legfurcsább. Kelet felõl halványsárga foltok tünedeztek fel. Apró felhõfoszlányok álltak mozdulatlanul; sárgásvörös, halvány tûzfoltok. Nyugaton az ég sötétszürkén komorlott, de érzõdött, alig várja, hogy legyõzze a fény. Délkeleten még ott csillant a hold is, tûnõfélben.
A házak füves tetejükkel alvó teknõcökre emlékeztettek. A fák lombja alig mozdult. Minden feketének tetszett, pedig nem volt az, a fentrõl vetülõ furcsa fény világos és sötét foltokat dobott az ismert tárgyakra.
Reman állt, sokáig. Késõbb zajt hallott jobbról Sötét folt szaladt feléje a földön, a rémület egy szempillantás alatt a torkába ugrott. Kiáltani lett volna jó, üvöltve adni ki magából az iszonyú félelmet.
Az árny egy kutya volt. Farkcsóválva dörgölõzött Reman lábához. A férfi érezte a háta közepén, csontcsatornán csorduló verejtékcseppet. Igen, ilyen a félelem. Nemegyszer érezte már. A lövészárkokban, utcai harcokban, ahol bármelyik osztaga hátába kerülhetett az ellenség.
A kutya nedves orrát a férfi markába nyomta. "Nem fél - gondolta az õrnagy -, nem fél, mert ezek sohasem bántják az állatokat. A kutya nem ismeri a félelmet, nem ismer rossz embereket. Csak jókat."
Megsimogatta az állat fejét. Jó emberek. De akkor azok a csontvázak a barlangban?
Nem csodálkozott, hogy a kutya elkíséri. Az állatok is unatkoznak. A kutya arra várt, hogy valaki végre mozduljon, kezdõdjék a nap, a mozgás.
Reman halkan megkerülte a falut. Néha megbotlott egy-egy kõben, göröngyben. De hamar rálelt a kukoricás és a gyümölcsöskert közti ösvényre. A tanácskozótér kõüléseinél torpant meg.
Innen látta szinte az egész világot.
Úgy érezte magát, mint amikor elõször ült repülõgépen. Hétezer méterrõl lenézett, onnan már a gép árnyékát sem látni, féltenyérnyi városok, cérnafolyók, repedésnyi mûutak. Most jóval alacsonyabban volt, mégis - odalenn nem voltak felhõk, de fehérszürke párák gomolyogtak a folyó felett, odébb erdõk tömött falát látta, szinte szeme elõtt gördült a láthatár, de ezt már biztosan képzelte csak. Az egész látvány valószerûtlen volt és fantasztikus; mindenekfelett való emberistenként állt a meredély szélén, térdénél a kutya. Világok ura lennék, mondta magának, de mintha idegen hangon, valaki más szólt belõle, az ember felfelé törekszik, hegymászók vagyunk mindnyájan, még azok is, kik síkságnál vagy tengernél egyebet soha nem láttak, felfelé kell menni, akár egymás vállán is, fõnökök, vezetõk, parancsnokok, elnökök, királyok, csak fel, csak fel, emberekbõl csinálunk magunknak hegyeket, fegyverekbõl, gépekbõl, pénzbõl, könyvekbõl, laboratóriumokból, csúcsra kell jutni - kell?
Tágra nyílt szemmel nézett kelet felé. Eszébe jutott, amit valahol olvasott: huszonnégy óránként saját szemünkkel láthatjuk, hogyan teljesedik be a kozmosz egyik törvénye. A Föld forog a tengelye körül. Forog az összes többi égitest is, persze. De ezt mindennap láthatjuk.
Ott ült az egyik kövön, teste beleolvadt a Hegybe. A kép percenként változott. A nap már ott járhatott a láthatár-hegyek mögött; keleten teljesen világos volt az ég, a fehéressárga fényfélkör óriási lámpaként világított meg mindent: A hold lassan eltûnt.
A levegõ gyorsan melegedett, vagy Reman már nem érezte a kövekbõl lopózó nyirkosságot. Szemében csóvák gyulladtak.
Felkelt a nap.
Az árnyékok rögtõn helyükre ugrottak; míg eddig gondtalanul szétfolyva, el-eloszolva terjengtek itt-ott, most - mint katonák a sípszóra - fegyelmezetten a tárgyak északi oldalára ugrottak, megtapadtak, leterültek a fák mögött, elfeketedtek.
Megszólaltak a madarak. Reman csak ekkor jött rá, hogy már egy ideje hallja õket; de nem énekeltek addig, csak fel-felcsiviteltek, figyelmeztetõen, egymást élesztgetve, félhangon. Amint a nap kibukkant, még vörös sugarakkal bombázta a fákat - a madarakba akkor mintha élet költözött volna. Már röpdöstek is; nem olyan messzire még, csak ágról ágra, mintha a hidegben elgémberedett apró szárnyaikat akarnák megmozgatni.
Néhány felhõ volt már csak keleten - lassan úsztak be az ég közepére, Reman feje fölé. Hihetetlenül vörösek, gondolta a férfi, kiterjedt nyakkal nézte õket. A kutya a combjához dörgölte fejét, simogatásra várva.
Reman csak maga hallotta dallamban úszott, meleg hangok csaptak össze felett, és olyan jólesett lemerülni ebbe a veszélytelen, édes tengerbe.
Mikor éreztem magam ilyen jól, gondolta, mikor, mikor...? Lázadása céltalan volt és címzés nélküli, hiábavaló, abba is hagyta. Végül is magam formáltam az életemet, ilyen lett - rögtön utána jött a következõ gondolat: - de még nincs vége, lehet, kell még formálni.
A nap lassan sárgára váltott, már nem lehetett belenézni. Akkor vette csak észre Reman, hogy kétoldalt keskeny vörös felhõk - vékony vonalaknak látszottak - övezik a tûzgömböt, nem tudta, mikor tûntek fel.
Csontjaiba hatolt a meleg. Ujjaival megérintette homlokát, ott is érezte a meleget. Jó volt. Megfordult, hátát süttette. A kukoricást megzörgette egy-egy szellõ, azonkívül csak a madarak fütyörésztek. A gyümölcsösben feketeágak közé sütött be egy-egy sugár, szélesedett a fák közti világos folyosó. A napfény valóságos méretet adott mindennek, helyükre ûzte az árnyékokat, visszaadta a félhomályos táj igazi képét. Reman mozdulatlanul ült.
Nem tudta, mennyi idõ telt el így. Csak késõbb tudatosította magában, hogy már hallja a falubeliek zaját. Faedények koppantak a víztároló sziklapárkányán, elengedett vödörfogantyú csappant üres edényhez. Valaki fát aprított, egy gyerek rohant dobogva. Éhesen mekegtek a kecskék. A beszédre a kutya is hegyezte a fülét, felállt, néhány lépést tett a falu felé, visszanézett Remanra. Éhes lehetett. A férfi elmosolyodott:
- Menj csak...
A kutya eltûnt, Reman pedig idegennek érezte saját hangját. "Megtört a varázslat", gondolta és megint körülnézett. Nehéz volt maga elé képzelni az elmúlt óra eseményeit. Most már minden köznapi, normális volt. Napfény, fák, kövek, ködbe veszõ láthatár. A Hegy.
Felállt, és ekkor megpillantotta Trianát.
20
A nõ gyerekével karján közeledett a falu felõl, hegyi Madonna. Arcába sütött a nap; lángoló pirossárga mosolyt hozott Reman felé. Széles arccsontján ott ült még az ágy melege. Mikor közelebb ért, a férfi önmaga kicsiny másait pillantotta meg a nagy, tisztabarna szemekben.
- Jó reggelt, Triana - Reman mellében forró hullám áradt szét. Csak egy pillanatra. Gondolatai elszáguldottak, vissza a szürke múltba. Miért szürkülnek el emlékezetünkben a régi napok? Mikor érezte utoljára ezt a torokszorongató, de jólesõ forróságot, tizenöt, húsz éve már?
- Jó reggelt, Reman - a lány ajkai szétnyíltak, a furcsa fényben nem voltak pirosak, a férfi jólesõ, borzongó örömmel hallotta nevét a Hegyen, egy idegen szájból.
A gyerek lekéredzkedett a földre, a nedves fûben éppen éjjeli dermedtségbõl éledezõ bogarak indultak elsõ, reggeli rövid röptükre. A madarak rákezdtek, teljes hangerõvel.
Triana világoskék ujjatlan ruhát viselt, lábán sarut. A bõre most világosabbnak látszott, de így is barna volt. Haját lazán vállára engedte. Egyik kezében vékony szíjakból font zsákocskát hozott.
- Almáért küldött az anyám.
- Ne siess... ülj le... beszélgessünk.
Reman csodálkozva tapasztalta, hogy hangja majdnem elcsuklik. Mint gimnazista koromban, olyan gátlásos lettem újra, gondolta.
- Korán keltél ma - Triana felemelte a kisfiút, a gyerek megbotlott egy kõben, de nem sírt, csak a szája görbült le. Konokul hallgatott. Elszaladt totyogva a legszélsõ fák alá. Az asszony egész idõ alatt szemmel tartotta, de közben rá-rámosolygott Remanra.
- Mintha csak éreztem volna, hogy veled találkozom... Most már örülök, hogy korán keltem. Feszülten figyelte Triana arcát. A szemét.
A barna csodagolyók megrebbentek - megértette hát, örült a férfi. Jó lesz ismét egyenesen, röviden, a közepébe.
- Triana... nagyon tetszel nekem.
- Tudom - a válasz brutálisan gyors volt, száraz. Az asszony szája körül komor ránc tûnt fel, de csak egy másodpercre. Rögtön utána Reman nem is akarta elhinni, hogy ott volt. Annyira nem illett az arcra.
- Tudod...?
Triana nem válaszolt. A gyerekre pillantott, aztán Remanra: Egyikük sem szólt, türelempróbáló várakozás, ki bírja tovább? És mikor Reman már szólni akart, a nõ egyszerûen mondta:
- Te is tetszel nekem.
"Harsonák és égi zene kéne! - jutott a férfi eszébe. - Üvöltenének az alagútszéles trombiták, derékvastag acélhúrok pattognának, szemmel alig látható rengések, erdõket betöltõ daláradattal..." Hol hallottam ezt?
De mozdulatlanul állt. Álltak.
Reman egy pillanattal késõbb megértette, hogy ami örömnek tetszett, az nem az, Triana ajtónyitást mímelve lakatot csapott a zárra - mert hisz mit tehet õ ezután, hogyan tovább?
- Jó lenne veled... - nyögte aztán, kínosan. Érezte, elvörösödik. Pedig nem csak arra gondolt. Triana most nem nézett a férfira. Tekintete elsiklott a fák fölött, már nem is a Hegyen járt, ki tudja, hol. Reman látta, hogy gondolatban nincs most itt.
A gyerek közben kiabált.
- Anya, anya, gombát találtam! Gombát!
Triana álomból ébredt, odasietett. Reman követte.
- Dobd el, mérgesgomba.
A gyerek tartotta még egy ideig a kezében, egészen közelrõl nézte, elõbb a foltos barna kalapot, aztán megfordította, a lemezkék szabályos küllõsora elbûvölte - kerekre tágultak a szemei -, a végén a csökevényes gyökereket is megszemlélte, hozzáragadtak az apró, körömnyi göröngyök, ahogy felragadta a fa alól - Triana csak állt mellette, várakozva-figyelmeztetõen.
- Yag, dobd el.
A fiú sóhajtott, és leejtetté a gombát. Az asszony saruja könyörtelenül széttaposta. Síkosan csillanó massza virított a fûben.
- Szép volt - mondta Yag dacosan. - Összetapostad...
- Szép, de megártott volna - Triana felnézett Remanra, mosolygott. - Beteg lennél tõle. A mérges gombákat nem szabad megenni.
- Nem is akartam megenni - vont vállat Yag. - Elvittem volna nagyanyónak.
- A gomba nem virág, Yag - szólalt meg most Reman is. Azt hitte az idegen, a másik felnõtt tekintélyével segíthet Trianának. De a fiú csak felpislantott kicsi, de dús szemöldöke alól, és elment a fák közé.
Triana az alacsonyabb ágakról szedte az almát. Reman széthúzta a hálót. A vékony bõrszíjakat egymás alá bújtatta egy ügyes kéz.
- Mindig ilyen makacs? - intett cinkosan Yag felé. - Az apja is ilyen volt, nem?
Az asszony arca elborult. "Mint amikor napos hegyoldal hirtelen árnyékba borul", gondolta Reman. Triana elfordult.
- Megbántottalak...? Nem kellett volna Yag apját említenem?
Megkerülte a fatörzset, közelebb lépett. Triana felnézett rá:
- Többet ne említsd - kérte.
Az õrnagy egy percig hallgatott. Érezte, hogy a nap melegíti a hátát. Két madár kergetõzött a sátorszerû ágak alatt.
- Nem említem... Veletek amúgy is nehéz a múlttól beszélni - fakadt ki. Az asszony szedte az almát, mozdulatlan arccal. - Nektek csak az létezik, ami most történik, itt? A tegnap már nem fontos? És a tegnapelõtt...?
- Ne kiabálj - suttogta Triana. - Ne kiabálj.
Reman szeretett volna elhallgatni, de ez a belsõ lázadás megint apró petárdákat robbantott benne, így volt ez mindig, a parancsnokainak is oda-odamondogatott, önmaga aknázta alá saját útját, a háború alatt még csak elnézték, sokszor talán észre sem vették, zárótûzben, roham elõtt, utcai harcokban mindenkiben szorosra feszülnek az indulatok, az ideghúrok - de békében, tiszta fejjel, ha hallgatják, nem örülnek Reman õrnagy lázító lázadásainak, a karrierjének vége.
Nem tudott hallgatni. De halkan folytatta, tûzzel torkában:
- Vagy netán csúnya dolgokról szeretnétek elfeledkezni...? Amit tettetek? Miért hallgattok mindnyájan? Tudod, kik lapulnak így, saját némaságuk falához tapadva? A gyilkosok!
Nézte a nõ arcát. De semmit sem látott. Triana arca nyugodt maradt, mozdulatlan. Szedte az almát. Reman kezében gömbbé dagadt a szíjháló. Yag dúdolva kergette a halványkék lepkéket. Már rég nem gondolt a gombára.
- Szeretnétek elfelejteni azokat a napokat, ugye? - Reman maga is csodálkozott, hogy a hangja olyan fáradt, halk lett. - Elfelejteni, mikor feljött ide az a négy katona...
- Mikor feljöttek, még minden rendben volt mondta kissé rekedten az asszony. Csak most ne mutassak meglepõdést, fohászkodott az õrnagy önmagához, meg kell játszanom, hogy mindezt tudom már, hadd higgye: elmondták mások. Bólintott.
- Tudom. Nem az elsõ napon kezdõdött. De tulajdonképpen miért maradtak itt? Másnap vissza kellett térniök a síkságra, a társaikhoz.
Triana most sem nézett a férfira. De folytatta:
- Nem mentek le... Jól érezték itt magukat.
- Azt elhiszem. Én is jól érzem magam - igyekezett mosolyogni Reman. - De õk szolgálatban voltak, parancsuk volt, hogy... - legyintett.
- A háborúban, ugye, gyilkolják egymást az emberek? - kérdezte hirtelen Triana. A kérdés meglepte Remant.
- Persze hogy gyilkolják... Nem tudtad? - tartotta a zsákot, két alma esett belé. - A katonák. És nem csak egymást... néha másokat is. Sokan meghalnak, nagyon sokan...
- Úgy látszik, ezek nem akartak meghalni - felelte egyszerûen az asszony. Reman csak néhány másodperces késéssel fogta fel, hogy Triana arról a négyrõl beszél.
- Mégis meghaltak! - tört ki ismét hangosan, és letette a zsákot a földre. Mindkét kezével elkapta Triana karjait. - Mondd, mi történt velük...?
Az asszony nem felelt. Oly közelrõl nézték egymást. Homlokok. Szemek. Ajkak. Fülcimpák. Sima bõr millió krátere.
Szakadékba zuhant a világ. Szinte érezték, hogy maguk is zuhannak. Siket csend, a látvány tölt be mindent, tapintás nélkül is érzik egymás bõrét, alma-fû-szél-test illata.
- Triana...
A nõ felnyúlt, megsimogatta a férfi arcát. Egy pillanatig érintette. Reman behunyta szemét. Úgy mondta:
- Szeretnék veled találkozni... ma este.
Nem nyitotta ki a szemét, félt, hogy elszökken ez a jó érzés. Triana kis szünet után halkan válaszolt:
- Gondolod... jó lesz ez nekünk, Reman?
A férfi behunyt szemmel bólogatott, sûrûn, mint egy diák. Melege volt, és üvölteni szeretett volna örömében. Érezte, hogy Triana egész testében remeg.
- Az esti tábortûz eloltása után, a faraktár mellett, a méhes szélén. És... most menj.
Reman behunyt szemmel elfordult. Lassan indult, félig nyitott szemmel, pillák szürke fátyolán tört be a vadsárga napsugár, ment, bele a kukoricásba, aztán kiért egy ösvényre, és csak ment, ment elõre.
Boldog volt.
21
A faluban meglepetés érte. A kunyhók közt Volderrel találkozott, és a szakállas férfi meghívta, reggelizzen vele. "Úgy látszik, most végre alkalom nyílik egy kis beszélgetésre-gondolta, ugyanakkor némi nyugtalanság is villant benne -, miért olyan szívélyes hozzám? Talán amiatt, ahogyan a vihar alatt viselkedtem, vagy így akar félrevezetni, eltéríteni célomtól...?"
Volder beszólt az egyik kunyhóba. Aznap Vita lehetett az ügyeletes, mert õ nyomta kezükbe a reggelit. Az asszony szótlan volt és komoly. Mondott is valamit Voldernek, egy nõrõl, aki nem akar enni, de Reman nem értette, kirõl beszélnek. Mikor kezébe adták a cserépkorsót a kecsketejjel és a barnás lepényt, önkéntelenül is megnyalta ajkát.
- Gyere, szelünk hozzá hagymát-javasolta Volder, és elõrement. Olyan magas volt, mint az õrnagy. Vászontrikójára bõrzekét vetett. Barna nadrágja megfeszült erõs combján. Reman meglepetten tapasztalta, hogy a férfi erõs szénaillatot áraszt.
Elballagtak a nagy ösvényre, aztán letértek balra. Majdnem ugyanott telepedtek a kövekre, ahol az elsõ reggelit ette Reman az adószedõvel. Volder elment az egyik ágyáshoz, kihúzott néhány megtermett hagymát, visszafõtt, egy kõ mellé guggolt. Kést vont elõ, és ügyes, határozott mozdulatokkal levágta földes gyökereiket, hosszú zöld szárukat. Aztán letelepedett Reman mellé, és meghámozta a hagymákat. A fûbe tette a fehér, kék eres gumókat, és nem kínálta az õrnagyot. Nyilván természetesnek vette, hogy közösen fogyasztják el.
Reman megint farkaséhesnek érezte magát; az elsõ percben szégyellte is, hogy úgy vetette magát az ételre. De ez az érzése hamar elmúlott. A barna lepény szétfoszlott a szájában. Mélyeket lélegzett. A nap már beragyogta az egész Hegyet.
- Láttam a napfelkeltét - újságolta Voldernek, egy pillanatra gyereknek hitte magát, ki új hírrel lep meg egy felnõttet. - Tiszta vörös volt az ég, és csodaszép az egész...!
- Minden napkelte szép - bólintott nyugodtan Volder. Nem nézett az õrnagyra, magyarázóan folytatta. - A városbán nem láthatod gyakran.
- Azért örülsz most annyira.
- Lehet, azért - ismerte be Reman. - Ha belegondolok, hogy ez minden reggel megtörténik, és én, én hányszor láttam? Hányszor voltam hajnal elõtt a szabadban? - A háború jutott eszébe, az éjjeli indulások, a sebesültek véget nem érõ jajgatása, feldübörgõ motorok zaja. Ki nézte akkor a napot...?
- Nézd azt a bokrot - intett ujjával maga elé Volder. Lábától néhány méterre apró, térdig sem érõ kóró igyekezett bokorrá nõni. Két fehéres kõ között állt, azért nem taposták el eddig.
- Mit nézzek rajta?
- Nézd meg jól. Az ágait, a leveleit, a szárát. Reman nem értette, hová akar kilyukadni a férfi. A bokor rezzenéstelen állt, apró leveleire itt-ott szürkebársony porréteg tapadt - közel volt az ösvényhez. Alul, majdnem a föld színére három vékony ágacskát eresztett ki oldalra, ezek arasszal odébb maguk is két-háromfelé bomlottak. Feljebb volt még két oldalág, és egészen a csúcs körül is két apró, halványzöld kezdemény; ott is lesz két ága. Hamarosan. A szára zöldbõl már barnára váltott. Keményedett. Fásodott.
- Látom, hogy nõ, élni akar - mondta Reman. Volder lenyelte a falatot, húzott egyet a tejbõl, és a bokrot nézve szólt:
- Nézd a leveleit. A kis ágakon kétoldalt sorakoznak, szabályosan, kettõ-kettõ egymással szemben, az ág végén pedig egy levél. A csúcson, ahol növekedik, már látni a leveleket, pedig akkorák csak, mint a tû hegye. De már ott vannak, és ha az ág tovább nõhet, hamarosan levelek is lesznek. Elõbb kicsik, de két nap alatt megnõnek akkorára, mint a többiek... A tegnapi esõ az éjjel ért gyökereihez; most szívja fel a vizet. Nézd, látni is: a levelek, az ágak mereven felfelé állnak. Nem lógnak kókadtan, mint szárazság idején.
- Ezt miért mondtad? - kérdezte hirtelen Reman.
Volder megrágta az utolsó falatot is.
- Megnéztél már egy ilyen bokrot? Ilyen tüzetesen? - kérdezte.
- Nem.
- No látod. Pedig ez is szép, nem csak a napfelkelte. Hogy ezt lásd, nem kell hajnal elõtt felkelned. No, és városban is látható, parkban - a férfi felállt, fogta a tányért és a cseréppoharat.
- Értem: - Állt fel Reman is. - De nektek nincs más dolgotok, itt éltek, ezt látjátok mindennap. Hát persze hogy észrevesztek sok olyan dolgot, amit a városiak nem láthatnak...
- Hát, ha neked ez természetes... - legyintett Volder, és elindult a falu felé. Reman utánament, közben azon töprengett, miért indul mindig olyan nehezen a. társalgás Volderrel. Mintha fal lenne köztük.
- Mintha fal lenne köztünk - mondta ki. Volder megtorpant, félig fordult, bevárta. Némán nézte Remant, igyekezett a szemébe nézni. Rosszat mondtam? - tette fel magának a kérdést az õrnagy, õ is megállt.
- Azt mondtad, fal...? Igen, fal - adta meg a választ Volder; letette az edényeket a földre, egyik kezével szakállába túrt elgondolkozva. - Te nehezen nyílsz ki az emberek felé, Reman.
Az õrnagy egy másodpercre fellázadt, mi jogon ítél, hisz nem is ismer - de lehajtotta a fejét.
- Igazad van. Nehezen nyílok meg mások elõtt, talán, mert azt hiszem, nincs joguk beavatkozni az életembe. Márpedig bármit tesznek, mondanak tüzesedett át a hangja -, beavatkozás a dolgaimba.
- No látod. De nekünk szemünkre veted, hogy nem osztjuk meg titkainkat veled. Ami történt négy évvel ezelõtt, az a mi életünkhöz tartozik. Ugyanúgy védjük, mint te a titkaidat.
Reman nem számított erre az érvre, aznap reggel Volder már másodszor lepte meg, de azonnal kész volt ellenérve:
- Én nem követtem el bûnöket. Nem undorító vagy bûnös titkokat õrzök. Senkit sem öltem meg...! De ti?
- De mi? - Volder az õrnagy szemébe fúrta tekintetét. Elhallgattak. Ebben a csendben Reman megértette, nem jött még el az idõ. Merthogy eljön, abban nem kételkedett. El fognak mondani mindenit, mindent.
Volder felvette az edényeket, kezét nyújtotta. Átvette Remantól a tányért, cserépkorsót. A falu szélén álltak.
- Várj meg - és elment. Reman tizenéves kölyökként állt, cipõje orrával egy kavicsot lökdösött a földön. Most sem volt szél, a nap felhõtlen tûzött. Meleg volt, egyre melegebb. Tücskök ciripeltek, az egyik egészen közel lehetett, mert percegését mintha lába alól hallotta volna. Dobbantott. A rovar elhallgatott. De a többiek tovább percegtek. "Földrengést csináltam. De csak a legközelebbi tücsök érezte. A többiek nem is tudnak róla. Dobbantásom csak neki volt fontos, csak vele közöltem valamilyen információt, amit mellesleg félreértett. Ösztönös óvatosságból hallgat. Az esemény csak vele történt meg." És hozzátette, felnézve a napba, behunyt szemmel, rózsaszín szemhéjbõrén át érezte a szúró-fájó fénypontot: "Én is egy tücsök vagyok. Bármi történhet velem, négymilliárd ember soha nem tudja meg."
Volder hosszú léptekkel jött. De mielõtt Remanhoz ért volna, az ösvényen fehér ruhás alak bukkant fel, Volderhez futott.
Fenilla volt. Világos bõre a reggeli fényben elütött a környezettõl. Ritkás haja ide-oda repdesett a levegõben. Reman még senkit sem látott fehér ruhában a Hegyen. Most az jutott eszébe, hogy nyilván Fenilla az egyetlen, akinek egyáltalán van ilyen ruhája. Egyszerû, vállpántos, egybeszabott, kicsit primitíven varrott ruha volt, minden dísz nélkül.
A lány talán nem is vette észre az õrnagyot. Karjait Volder nyaka köré kulcsolta, arcát a férfi szakállába rejtette, hozzásimult. Remanban évtizedek alatt belénevelt illemtudás moccant, el akart fordulni zavartan, de a lány vállán látta, hogy sír. Ez meglepte.
- Nyugodj meg... - mondta halkan Volder. A hangjában volt valamilyen árnyalat, ami újabb rohamot váltott ki a lányból. Hangosan zokogott, és görcsösen markolászta a férfi nyakát, ruháját.
- Rendben lesz... - és Volder mondott még valamit, amit Reman nem hallott. Az õrnagy különben is zavarban volt, odébbment kissé, nem tudta, várjon-e Volderre. De Fenilla eltépte magát a férfitól, végigrohant az ösvényen, testé hajlékonyan ingott jobbra-balra. Volder utánanézett, aztán végigsimított a halántékán, és szótlanul elindult a gyümölcsös felé. Reman követte.
Nem a gyümölcsfák közé mentek; Volder egyszer csak elkanyarodott balra: Átvágtak a kukoricáson is. A Hegy nyugati szélén - ahol nemrégen Reman Fenilla énekét hallotta - fehér sziklák álltak ki a száradófélben lévõ; térdig érõ fûbõl. Volder határozott léptekkel ment be közéjük. A meredély szélérõl nem lehetett lelátni abba a kis mélyedésbe, ahol végre megtorpant a szakállas férfi. Reman óvatosan ugrált kõrõl kõre; lefelé, hamar a szakadék szélére került, mikor lepillantott, egészen beleszédült. Pedig soha nem volt szédülõs. De száz és száz méter ásított tekintete - és teste-alatt üresen, szinte fájt az a hatalmas vastag levegõréteg a ködös homályba veszõ mélyföld és közötte. "Le akar lökni?" - gondolta, halálfélelem nyilallt bele, hirtelen megfordult, kezével elkapta a legközelebbi sziklát - Volder távolabb állt és háttal, nem is törõdött Remannal. Az õrnagy kettõt szusszantott gyors egymásutánban, beljebb ment. Csodálkozott.
Egy derékig érõ szikla állt a mélyedésben, kétembernyi széles, fehéresszürke. Térdmagasságig zöldes moha fedte, de feljebb...
Feljebb a kõ emberré vált, deréktól felfelé férfi mellkas domborodott, emberfej kicsinyült a lapockák között. A két kar nem állt el a testtõl, mintegy belesüppedtek a bordák közeibe, izomkötegek, könyökhajlat, az egyik kézfej - a mell alatt találkoztak összekulcsolódva - erei is kiduzzadtak. Az arc ismeretlen volt. Fiatal férfi bajusztalan-szakálltalan-meztelen vonásai. "Védtelen arc - gondolta Reman. - Még tiszta a száj körül, gondtalanok a szemek. Ki lehet ez?" Azt rögtön érezte, hogy aki a szobrot készítette, létezõ embert mintázott meg. Ez valahogy sugárzott a sziklaszoborból.
A fûben körös-körül vésõtõl sebzett kõdarabok hevertek. Reman körüljárta a szobrot - nem volt sok helye, éppen csak elfértek õk hárman. Volder, az õrnagy és a testté merevedett szikla.
Remannak eszébe jutottak azok az alkalmak, mikor kiállításokra kellett elmennie. A többiektõl ellesett álkomoly, álmûértõ arckifejezést vette fel, úgy közeledett minden festményhez, szoborhoz, pedig belül ott ágaskodott valami az agyában, néha nevetni szeretett volna (legfeljebb mosolygott), ha modern mûnek nevezett, számára teljesen érthetetlen dolgot látott, kályhacsövekbõl, kerékpár-láncból, festékesdobozokból, kövekbõl összetákolt szobrokat, színfoltfestményt, pókhálógrafikát.
Az elsõ pillanatban most is ez jelent meg az arcán. De rögtön megérezte, hogy Volder figyeli, és maga is nevetségesnek találta, nem idevalónak. Halvány mosoly lopakodott szája szélére. Jó mosoly.
Körbejárta a követ, megállt a kõférfival szemtõl szembe.
- Ki csinálta...?
- A háta még nincs kész - mondta Volder. A sziklák közül bõrtáskát emelt fel, két vésõt és kalapácsot vett ki belõle. A kisebbik vésõt fogta bal kezébe. Reman talán csodálkozott, de nem szólt. Mit is mondhatott volna?
Az ütések egymást követték. A vésõ más és más hangot hallatott, ahogy Volder a szikla különbözõ pontjára illesztette fényesre csiszolódott végét, Reman oldalt ült, látta maga elõtt a két .fejet. A mozdulatlan fehéret és az igyekvõ napbarnítottat. A szakállasat. Lehet: nem volt az jó szobor. Igazi hozzáértõ biztosan talált volna rajta számtalan hibát. Talán kezdetleges volt, primitív, oda nem illõ vonásokkal. Lehet; Remant mindez nem érdekelte.
Apró szikladarabok röpdöstek. Volder már csak simítgatta a szobrot. Egyre gyakrabban tette le a kalapácsot, ujjával tapogatta a követ, mint a vak. El-elhátrált egy lépést, kettõt, hátával a kõfalnak ütközött, szemlélte mûvét.
- Megleptél - mondta egyszerûen Reman. - Ki ez...?
- Egy férfi.
- Azt látom. Itt lakott a Hegyen...?
- Igen.
- Mikor?
- Nem mindegy? - Volder hangjában nem volt ingerültség, nem rosszallta a kérdést. Leguggolt, szemmagasságból-oldalról nézte a szobor hátát. Aztán tekintete leszakadt a kõrõl, Reman szemébe fúródott. - Mindig nyomozol, õrnagy. Már nem is ember vagy. Gép.
- Mit tudsz a gépekrõl? Idefenn nincsenek - vont vállat Reman. Maga is érezte, hogy ez kihívó. - Kinek csinálod a szobrot? - Nem tehetett róla, a hangjába kis agresszív árnyalat lopózott.
- Nekünk.
- Vagyis?
- Nekünk - intett Volder fél kézzel a válla fölé. A falu irányába.
- Csak úgy...?
A férfi meglepetten pillantott Remanra. Aztán elmosolyodott. Inkább csak sejteni lehetett a mosolyt; szeme körül megsûrûsödtek a szarkalábak.
- Látszik, hogy nem élsz itt a Hegyen. A legegyszerûbb dolgokat sem érted.
Reman erõsen elhatározta: nem sértõdik meg.
- Akkor magyarázd el, kérlek.
Volder letette a vésõt. Határozatlanul lóbálta a kalapácsot; a fanyél fényes volt a sok fogástól aztán azt is letette.
- Nálunk minden közös. A föld, a házak, a termés, az étel.
- Ezt sejtettem - bólintott Reman. - Bár nem tetszik nekem a dolog.
- Miért? Szerinted jobb lenne, ha az a majdnem húsz felnõtt ember ugyanannyi kis darab földet mûvelne, mindegyik a sajátját? Ki adná nekik azt, éppen azt a darabot, és miért lenne az csak az övék? És ha egyik szemet vetne a másik földjére? Versengés indulna köztük, harc.
- Úgy beszélsz, mint... mint... - Reman gondolkozott. - Szóval vannak ilyen elméletek. Közös föld, közös minden... Néhol gyakorlat lett belõle, de én... nem láttam még ilyesmit közelrõl. Közös a föld? Persze, mert kis darab, nem lenne értelme felszabdalni. De a házak is közösek?
- Azok is. Tudom, mit akarsz mondani. Hogy az egyikben a Hibbros csatád lakik, a másikban Leraték és így tovább. Mégis, minden ház a miénk. Ha eszembe jutna, hogy holnap beköltözöm Paredóékhoz, megtehetném. Azonnal vetnének nekem egy ágyat.
Reman egy fûszálat rágott. Kesernyés íz ömlött el szájában.
- Nem tetszik nekem ez a közösködés - mondta ismét. - El sem tudnám képzelni, hogy ne legyen valamilyen tárgy, ami az enyém, ami hozzám tartozik, csak hozzám...
- Ezért nem vágyódsz ide... Gyerekkorodban szerettél volna lakatlan szigetre kerülni?
- Nagyon - bólintott Reman. - Most az õ szeme körül sûrûsödtek össze a szarkalábak.
- És ha egyszer csak ketten lettetek volna azon a szigeten? Ha egy másik ember érkezik oda egy szép napon? Ketten lettetek volna: nem két ellenség, de két barát... Két kunyhót építettél volna, kétfelé osztottad volna a szigetet? Az egyetlen baltát, halfogó hálót, kapát, vízhordó edényt nem használhatta volna a barátod, csak te...?
- Ha a barátom lett volna - kezdte körülményesen válaszát az õrnagy, de nem kellett befejeznie. Volder közbevágott:
- No látod. Mi idefenn barátok vagyunk, mindnyájan. A Hegy pedig - sziget. Lakott sziget.
- Sok a tenger, kevés a sziget - felelte lassan Reman. - A szigetek sohasem foglalták el a tengereket, de fordítva ...bizony nemegyszer megtörtént. Sok szigetet nyeltek el a tengerek. Nem féltek ettõl?
- De félünk - bólintott nyugodtan a férfi. Újra kézbe vette a kis vésõt, de nem ütött rá. Öklébe szorítva határozatlanul csiszolgatta a szobor nyakát hátul. Nem szólt többet, hát Reman folytatta hangos töprengését.
- Nem élhettek sokáig ilyen elzártan. Odalenn pezseg az élet, a világ megy elõre. Néha persze úgy tetszik, túl gyorsan megy elõre, néha nem is elõre, inkább oldalirányba...
- Senkinek sem ártunk azzal, hogy itt élünk Volder szája makacs-kemény réssé szûkült. - Senkinek sem vagyunk útjában, senkinek sem hiányzunk.
- Szeretném tudni, kinek a konok fejében született elõször ez az ötlet. Mióta laknak emberek a Hegyen?
- Nem tudom. Százötven, kétszáz éve...? Nem mindegy? - A vésõ lecsúszott a kõrõl, csikorogva jajdult. De Volder újra felemelte.
- Önmagatokat ítélitek kényelmetlen életre mondta határozottan Reman. Volder rápillantott; mintha csodálkozna.
- Kényelmetlen életre! Mindenkinek az a legkényelmesebb, amit szeret. Ha úgy élhet, ahogy akar - akkor nincs annál kényelmesebb dolog.
- Nem igaz - Reman hangja dermedõ acél volt, jégtükörkemény. - Hiszen ti nem ismertek másféle életet, hát választásotok nem is választás, Nem saját akaratotokból éltek itt.
- És te? És ti? - pattant azonnal Volder válasza. - Ti, akik odalenn éltek milliószámra? Közületek kik választották azt az életet? Falvakban tengõdtök kicsi földön, sötét gyárakba jártok minden reggel, rideg hivatalokba meg bányákba... Azok a lenti emberek sem ismernek másfajta életet. Volt közülük valaki itt a Hegyen? Látta, hogyan élünk mi? Nem látta, nem láthatta. Nem választhatott. Akkor hát...?
Volder indulatosan csomagolta el szerszámait. Még egyszer végigsimított a szoborfejen. Ahogy anyák rebbentik el ujjaikkal fiaik rakoncátlan hajfürtjeit akaratos homlokukról. Aztán elkapta kezét, a füvet nézte lába alatt. Mintha menni akarna, elmenni. És menni akart. Felsõteste elõredõlve, készen, pillanatig késleltetett lendület.
Reman is felállt.
- A mieink választhatnak - mondta halkan Volder, a feltámadó szél le-letépte ajkáról a szavakat. Reman közelebb húzódott, ne veszítsen egyetlen hangot sem. - Akiket ismersz, mind jártak már odalenn, nem is egyszer.
- Jártak, de nem éltek odalenn. Lehet, csak a jót látták. Vagy csak a rosszat. Mint ahogy éri is, idefenn. Csupa jót látok. Egyszerût, de jót. Nekem éppen ez a gyanús. Hiszen ti sem vagytok tökéletesek, nem is lehettek.
- Folyton azokra a katonákra gondolsz - rántott a vállán a szakállas férfi. - Szomorú dolgok után szimatolsz.
- Szimatolok...? - Reman elnézett a messzeségbe, szikrázott az égbolt, kék-fehér-ezüst halványság, pára, melybõl nem lesz felhõ, szinte látszanak a napsugarak a levegõben. - Az az ügy hozott ide. Mert nem csupán a ti ügyetek.
Volder lassan megfordult. Közelrõl néztek egymás arcába. A hegylakó szemei valószínûtlenül nagyok voltak. Kitágultak. Az arcvonásai kemények. Szobor. Csont, hús, bõr, maga faragta arc. Volder.
- Hát kié...? - szûrte a szót. - Hát kié? Mi éltünk itt, velünk történt meg mindaz, ami... ami történt. Mi éltük át. Nem volt itt senki más. A te hadsereged sem. Az adószedõ meg a többi városi ember sem. A mi sorsunkról volt szó. Meg arról a négy emberrõl. Akkor - jól megnyomta a szót, ismételte is -, akkor magunkban voltunk. Hát ne gyertek most ide, ne keressétek, kutassátok, mi is történt. Semmi közötök hozzá. Nincs szükségünk bírákra. Nincs jogotok bármit is tenni velünk. Ellenünk. Még... értünk sem. Mi éltük át azokat a heteket, és a ti embereiteknek köszönhetjük. Mi éltük át ismételte konokul.
Reman egy fûszálat morzsolgatott. Már elfeledkezett a sugárragyogásról, kék égrõl. Csak gondolatai foglalkoztatták.
- Nincs igazad - mondta azon a hangon, ahogy eddig is mindenhol odavágta, a szemükbe, bár tudva tudta: visszaütnek érte. - Az a négy férfi nem az égbõl pottyant le. Nekik is voltak feleségeik, szüleik, kettõnek gyereke is... Azokat is nyilván érdekli, mi történt férjeikkel, apjukkal, fiaikkal.
Volder hallgatott, félig elfordulva, Reman most profilban látta. Volder füle mögül régen nyírt hajszálak kunkorodtak elõ. Õsz szálak.
- De téged nem õk küldtek - mondta végül, fáradt hangon. - Téged messzirõl küldtek, olyanok, akik soha nem látták azt a négy embert. Te sem láttad õket. A te megbízóidat papírcédulák izgatják. Elõkerült néhány régi papír, amelyekre nem tudnak most mit írni. De valamit kell rájuk írni. No, mondták, akkor menjen óda valaki, ahol utoljára látták õket, szimatoljon, hátha okosabbak leszünk...
Az EKAFO kartotékrendszerét így még nem írta le senki-gondolta az õrnagy. A komor témától függetlenül nevetni szeretett volna. Ha visszatérve elmondja ezt odabenn... de tudta, nem fogja elmondani. Errõl nincs mit beszélni Volderrel. Most nem. Vissza kell kanyarodni oda, hogy:
- Hallottam, egyszer-kétszer évente lementek a városba, eladni a nyúlbõröket... Mondd, nem fordult elõ, hogy valamelyik itteni ember... odalenn akart maradni?
- Dehogynem - bólintott Volder. A hangja természetes volt, és éppen ez lepte meg az õrnagyot.
- No és... mit csináltatok vele?
- Mit csináltunk volna vele? - nézett vissza a férfi; most tényleg csodálkozott. Nem is értette Remant. - Ha valaki odalenn akar élni, bármikor elmehet.
- Nem tartjátok vissza?
- Nem.
- No persze, hiszen nincs olyan sok élelem idefenn... annyival több jut a többieknek. - Reman minden rosszindulat nélkül, tárgyilagosan keresett érveket a hegylakók számára. De szépen épülõ érvvárát Volder egyetlen mondattal döntötte romba:
- Nem tartjuk vissza, mert itt szabademberek élnek.
Csönd támadt. Még mindig fél lábbal egy-egy magasabb sziklán álltak, elõredõlt testtel, mintha mennének valahová. Talán mentek is, egymás felé. ,
- Odalenn is szabad emberek élnek - Reman hangjában makacsság rezdült. Volder várt, de mert az õrnagy hallgatón, hát folytatta:
- Igazad van és nincs. Ha nálatok odalenn az emberek tudnák, hogy így is lehet élni, ahogy mi élünk, hát... sokan tennének valamit, hogy így élhessenek. Nálunk pedig... fiatal gyerekek mennek le. Nem gyakran... Sok évenként egyszer. Volt már olyan is, aki elbúcsúzott mindenkitõl, belerakott a zsákjába jó sok elemózsiát, lement. Három nap múlva visszajött. Nem bírta ki a Hegy nélkül. Mások hetek, hónapok múlva jöttek vissza.
- És olyan, aki soha...?
- Az öregek mesélték, hogy régebben volt. Egy férfi tényleg nem jött vissza. De azért, mert õt innen elûzték.
- Elûzték...? - ez valami teljesen új volt Reman számára.
- Hogy is mondják odalenn...? - Volder egy pillanatig gondolkozott, míg megtalálta a helyes szót. - Számûzték, mert kezet emelt egy emberre. Megvert valakit.
- Férfit, nõt, gyereket...?
- Nem mindegy? Ezt már nem tudom.
- És ezért tõletek elûznek embereket?
- Hát ismersz nagyobb bûnt? - Volder mosolygott. Szakálla arcán kétfelé szakadt, ráncos lett a szeme fölött a homloka.
- Mostanában is elment valaki?
- Nem emlékszem, hogy az én idõmben valaha is elõfordult volna.
Reman már-már folytatni akarta a beszélgetést, de Volder egyetlen ugrással a következõ sziklán termett; majd még magasabbra ugrott. Már majdnem felért a Hegy szélére, mikor Reman utána indult. Neki nem ment olyan könnyen a hegymászás, mint Voldernak, lihegve kapta el kézzel a legfelsõ sziklát. Volder jobbra ment, a kukoricás melletti keskeny ösvényen. Remannak igencsak ki kellett nyújtania hosszú lábait, hogy utolérje. Egy ideig csendben mentek. Az õrnagy senkit sem látott a közelben.
Egyszer csak Volder megtorpant.
- Nehogy azt hidd, hogy itt csak én csinálok szobrokat... Régebben az öreg Hibbros is faragott. Kõbõl, mint én. A fiatal Momper fában farag, és a múltkor láttam: az egyik kisfiú is nekiállt... Van ezekben az emberekben valami más is, Reman. Nem csak nyúlbõrre, krumplira kukoricára gondolnak...
Az õrnagy meglepetten állt. "Reman", mondta Volder az imént. Csak úgy, egyszerûen: Reman.
Megrázta fejét. Felnézett. Beszívta a fûszagú levegõt: A távolban apróvá törpültek a kék hegyek, az ég fûrészfogú határa. Sugárözönben fürdött a kitágult világ.
Újra Volder nyomába eredt.
22
- Néha elõre tudom, melyik fog elmenni - mondta Volder.
A kõtörõk telephelye mellett mentek lefelé a domboldalon. Reman cipõje megcsúszott a síkos-ritkás füvön. A távolban néhány hegylakó tûnt fel; valamilyen nagy feketeség körül szorgoskodtak. Túl messze voltak még, nem lehetett pontosan látni, mit csinálnak. Volder sietség nélkül ballagott, mégis valahogy erõteljesen. Reman igyekezett hozzáigazítani a lépteit - itt nem volt ösvény, elfértek egymás mellett.
- Megtanítom õket mindenre. Vagy úgy hiszem, mindenre... De ez csak az itteni életre elég. Odalenn... odalenn egészen más a világ, te tudod a legjobban. Amit itt tanulnak, az odalenn nemhogy kevés, de... ártalmas nekik. Nem ezt kellene tudniok. Egészen mást, amit itt nem kapnak meg. Azért jönnek vissza késõbb.
- Nem képesek beleilleszkedni a lenti viszonyokba - mondta az õrnagy tudálékosan, és örült, milyen szépen határozta meg, a dolgot. De Volder úgy tett, mintha nem hallotta volna. Megnyújtotta lépteit.
- Tizenhat, tizenhét évesek, mikor elfogja õket valami nyugtalanság, hetekig nem szólnak, de látom, valami készülõdik bennük, eleinte maguk sem tudják... Tavasszal fõleg. A hosszú, nehéz tél után, a nyár elõtt... Azt hiszik, akkor könnyebb lesz. Páncél nélkül mennek el, semmi sem védi õket odalenn. Már az elsõ hetekben egymás után kapják az ütéseket.
- Bántják õket?
- Rosszindulat, ravaszság, irigység, versengés, pénz... Idefenn egyikkel sem találkoztak soha. Kiállják az elsõ ütéseket, mert még semmit sem értenek. Aztán jön a többi csapás, ezt makacsságból, dacból állják. De már átlátnak a dolgokon. A lenti világ elszürkül elõttük. Ahogy régebben, indulás elõtt itt álltak a meredély szélén, és néztek a csalogató messzeségbe - úgy akkor valamilyen külvárosi nyomortanyán állnak, és a Hegyet keresik az ég alján.
- Ezt szépen mondtad.
- Lehet... És visszajönnek. Egyszer csak ugatnak a kutyák, rohannak az ösvényre... Jönnek. Vissza.
- Szégyellik magukat ilyenkor?
- Biztosan. De mi hallgatunk.
- Hallgattok? A szüleik sem szólnak semmit? Az anyjuk sem...?
Volder kis szünet után folytatta:
- Az anyák éjszaka sírnak. Nappal erõsek és mosolyognak... Nálunk is így van ez. Amint megjön egy ilyen fiatalember, másnapra beosztjuk valamilyen munkára. És attól kezdve minden napra. Mindenki úgy viselkedik vele, mintha soha nem is ment volna sehová, mintha itt lett volna velünk tegnap, egy hete, két hónapja is...
- Furcsák vagytok - Reman halkan mondta, talán csak magamagának. De a másik meghallotta.
- Biztos vagy benne - fordult Reman felé -, hogy mi vagyunk a furcsák?...
Nem várt válaszra; keresztezték a faluba vezetõ ösvényt. Az õrnagy szeme elõtt kibontakozott a távolból látott folt. Nem fekete, hanem sárgásbarna farakásvolt. Méteresre vágott, kerek rönkfák.
Három férfi hordta õket a faraktár mellõl az ösvény mellé. Az egyik vissza is ment. A másik kettõ - Triana két fivére, Gorry és Zomran - éppen vállára lendített két hatalmas törzset. Elindultak a falu felé, de a fiatal Zomran - húszéves lehetett talán -- visszaszólt:
- Volder! A gyerekek le akarnak ereszkedni azért a döglött kecskéért, amelyik leesett tegnap a sziklákra... Elengedjük õket?
- Szóljatok Mompernek, menjen velük, és vigyenek néhány kötelet is...
Volder tekintetével felmérte a rakás tetején heverõ rönköket. Kiválasztott egy jó vastagot, elõbb felemelt térdére húzta az egyik végét, aztán két kézzel megmarkolta.
- Látom, mindenben kikérik a véleményedet - szólt Reman.
A szakállas nem válaszolt. Vállára lendítette a törzset, elindult a falu felé. De még félfordulatból visszaszólt:
- Zomran is elment egyszer... fél év múlva jött vissza, De errõl ne kérdezd soha.
Aztán ment, elõregörnyedt háttal. Kicsit imbolygott a nagy súly alatt.
Reman ott maradt a farakás mellett. Délelõtt volt, a nap teljes erõvel tûzött. Homlokán ezer tûként érezte; elfordult. Miért nem mondott valamit Volder, mielõtt elment? Menjen-e vele? Ha üres kézzel sétálna mellette, mit szólna? Vagy mit gondolna...? És a többiek? Ajkába harapott. Micsoda ostoba helyzet. Odalenn ez nem fordulna elõ. Az emberek a munkát pénzért végzik. És csak ritkán önmaguknak. Mindenki valaki más számára dolgozik. Odalenn senki sem várná el, hogy segítsen, meg sem engednék, de itt... És ha segít, nem veszik-e hízelgésnek, nem gondolnak-e arra, hogy be akar férkõzni bizalmukba, hogy... A tegnap látott csontvázak jutottak eszébe, a barlang nyirkos levegõje; a síkos-vizes kövek.
Közben a keze már a rönkök naptól langyos kérgére simult. Aztán kiválasztott egyet - úgy szemre nem Látszott túl nehéznek -, ügyetlenül jobb vállára emelte. A kéreg azonnal lehorzsolta nyakán a bõrt, meghúzta a fülcimpáját, nyomtó vállcsontját. Ráadásul az elsõ lépések után észrevette, hogy válla nincs pontosan a rönk közepén, a fatörzs minduntalan elõre álvart esni. Nagy nehezen hátrább tolta, közben megbotlott egy fûcsomóban az ösvény szélén. Volder már félúton járt.
Ötven métert tehetett meg, de érezte, izzad a háta, melege lett, fájt a válla. Habozott, nem kéne-e áttenni a törzset a másik vállára, de errõl inkább lemondott.
Gorry jött visszafelé. "Mennyire hasonlít Trianára - gondolta Reman. Jó lenne, ha Triana látna most" - tette hozzá.
- Nem nehéz? - kérdezte a férfi mosolyogva. Hosszú haja vállát verte, Nagy, izmos teste lomhán imbolygott hatalmas lábain.
- Dehogy - intett szabad kezével Reman. Igyekezett könnyednek, természetesnek látszani. Gorry eltûnt a háta mögött. Valahol ugattak a kutyák.
Lihegve ért be a házak közé, Volder akkor dobta le a fát az egyik kunyhó elõtt. Lerat kezében fûrész csillant. Az egyik asszony - Vita-kinézett az ajtón:
- Kéne már néhány hasáb, Lerat... Mindjárt kialszik a tûz.
- Mindjárt viszek.
Reman ledobta a tönköt. Dobbant a föld. Volder ment visszafelé. Az õrnagy éppen csak rápillantott Leratra és Vitára, aztán követte a szakállast. De nem érte utol, csak a farakásnál, ahol közben megjelent még egy férfi: Tubb apó is.
- Ennyi ölég lesz - mondta. Volder bólintott. Mindketten felvettek egy-egy rönköt a vállukra, egy kisebbet másik kezükbe fogtak, elindultak.
Reman most már vékonyabb törzset választott. Bal vállára vette, lassan ment. "Valami hiányzik belõlem - gondolta -, nem csak a testi erõ. Ezek olyan természetesnek veszik, hogy mindent maguk csinálnak. Itt van ez a Volder például. Nem illik közéjük. Az öreg Tubbal vagy Momperrel biztosan nem lehetne ilyen filozofikus dolgokról beszélni."
Aztán igyekezett semmire sem gondolni. Megmakacsolta magát: "Nem adom fel! Addig hordom, míg lesz fa abban a rakásban. Amíg a többiek is hordják."
A negyedik forduló után észrevette, hogy elfáradt, nem megy olyan gyorsan. Amazok úgy dolgoztak, mint a gépek. Reman egyre lassult. De hordta a fát. Nem nézett egyik férfira sem, ha találkoztak. A tüdeje fújtatott, a nap ontotta a meleget, verejték folyt Reman szemébe, fájtak a vállai, karjai. Az idõ múlása sem tûnt fel. Tubb apó hozta be a faluba az utolsó rönköt. Ledobta, csak úgy reszketett a föld.
- Bemegyek Velához - mondta, és eltûnt az egyik házban.
Reman a kõfalhoz támaszkodva várt. Mondanak-e valamit, egy szót - Lerat fûrésze egyhangúan csikorgott, Volder elment valahová. Reman keskenyre zárta a száját, nekilódult az egyik ösvénynek. A kukoricásba jutott. Féloldalasan ment be a zörgõ tövek között jó messzire. Aztán lerogyott a földre. Sajgott a válla, kéregdarabok lapultak agyonizzadt inge alatt. Lefeküdt a száraz földre, nézte a leveleket. Mélyeket lélegzette A szíve csak lassan csillapodott le.
23
Lehet, hogy elaludt; de nem volt benne biztos. Késõbb sem emlékezett rá. A kukoricaszárak között cikcakkban és foltokban tûzött be a napfény, néha a szél összekuszálta a száraz rögökre vetített képet, majd újra helyére simult minden.
Aztán megrezzentek a szárak.
- Reman! Itt vagy...? - kiáltotta egy csengõ hang. - Az õrnagy azonnal friss lett és erõvel teli, felugrott.
- Itt vagyok, a kukoricásban...! Erre!
Azt hitte persze, Triana keresi. Vagy Fenilla. A hang megtévesztette. Zörgést hallott és... Rald bukkant elõ, a szõke kisfiú.
- Láttalak messzirõl, hogy erre mentél - mondta -, mit csinálsz?
- Semmit - Reman csalódottan ült vissza a földre. - Pihenek... Fát hordtunk Volderral meg a többiekkel. És te? Hallottam, hogy le akartatok ereszkedni a döglött kecskéért.
- Trandinék el is mentek, de engem itthagytak - csapkodott dühösen a kisfiú, és leült a férfi mellé. Két sor kemény tõ közé simulva ültek, fejükre, vállukra tûzött a nap. A tegnapi viharos esõnek szinte nyoma sem volt már, a föld felszáradt.
- Pedig én is leereszkedtem volna kötélen, mint õk - kesergett a gyerek. Ebben a pillanatban õszintén haragudott a barátaira. Remannak támadt egy ötlete. Nem valami nemes terv, gondolta, de...
- Ne sajnáld. Beszélgessünk...
- Tegnap este a tûznél meséltél valamit - lelkesedett fel a gyerek. - Arról a... moziról. Kezemben vagy - gondolta Reman. - Nem is tudod, mennyire megkönnyítetted a dolgomat... És micsoda szerencse, hogy ketten vagyunk. Most senki sem szakíthat félbe, sem engem, sem téged...
Beszélni kezdett. Elmondta részletesen, milyen belülrõl egy mozi, mi a film, hogyan filmeznek, és utána hogyan vetítik le a közönségnek. A gyerek tágra nyílt szemmel hallgatta. Látszott, sok mindent nem ért; de nem akarta-merte félbeszakítani a csodafolyamot. Az elõzõ estével ellentétben Reman most mintha megtáltosodott volna, folyamatosan mesélt a filmekrõl. Ügyesen elkerülte azokat a technikai részleteket, amelyeket úgysem tudott volna elmagyarázni, vagy maga sem értett. Aztán lassan-lassan valóban látott filmekre terelte a szót. Királyok, összeesküvések, intrikák, csaták, nagy felfedezések, vidám csínyek.
Rald tizenkét-tizenhárom éves lehetett. Járt már odalenn a városban - tegnap említette Remannak -, de a mozi világa sokkal felfoghatatlanabbnak, rejtélyesebbnek tûnt számára, mint a Hegyen kívül élõk élete. Nagy ritkán szólt csak közbe. Valósággal itta az õrnagy ajkáról pergõ szavakat.
Reman lassan siklott az igazi téma felé. Tudta, érezte: most nem hibázhat. Nem tévesztheti el a dolgokat. Rald akkor legalább nyolcéves lehetett.
- ...aztán egyszer láttam egy filmet, amit megtörtént eseménybõl csináltak... A hegyek közt volt egy elzárt völgy, az ott lakó emberekhez egy napon katonák érkeztek lentrõl, a síkságról - a gyerek várakozó tekintetébe pillantott és folytatta, most már habozás nélkül. - De az ott lakók megtámadták és legyilkolták a katonákat...
- Csak úgy ok nélkül? - kérdezte Rald, és aligha volt biztos a legyilkolni szó értelmében, mert rákérdezett: - Bántották õket...? Miért?
- Hát... - Reman lázasan töprengett. - Mert azok is bántani akarták az ottani embereket.
- Igen - bólintott Rald, és elhallgatott. Reman hiába várt egy támpontra. "Vakon tapogatózom gondolta-; de már nem hagyhatom abba." Villámsebesen kergették egymást a gondolatok a fejében. "Valahol el kell kapnom a lényeget..." - Nem voltak sokan azok a katonák - lendült neki most egy másik oldalról. - Csak négyen.
- Négyen? Úgy volt itt is - vágta rá a fiú.
- Én most filmet mesélek - mondta Reman. - Te mirõl beszélsz?
- Itt is négyen voltak - ismételte a fiú.
- De az már nagyon régen lehetett - ravaszkodott az õrnagy, közben érezte, hogy szíve a torkában dobog. Mint egyszer, roham elõtt, mikor a páncélosok mellett kellett lerohanniok egy bokroktól sem takart, nyílt, hosszú lejtõn, lucskossá taposott õszi-esõs-sáros rétre.
- Nem volt az olyan régen - erõsködött Rald. Annyi idõs lehettem, mint most a kis Redar, Trandin öccse.
- És...? - nyelt egyet Reman.
- Õket sem ok nélkül bántották. Igaztalanok voltak - Rald elmorzsolt egy göröngyöt.
- Igaztalanok...? - a szó semmit sem mondott Remannak. De mivel a gyerek hallgatott, hát tovább mesélte a képzeletbeli filmet. Bonyolult eseményláncolatba keveredett, alig tudott kilábalni belõle. Az õ változatában a falusiak azért ölték le a katonákat - mind egy szálig - mert idegenek, mások, furcsák voltak. Jól számított. Itt szakította félbe a gyerek:
- Nem, nem... Lehet, hogy te ilyesmit láttál. Abban a másik faluban ilyen emberek laktak?
- Miért, itt mi történt a ti katonáitokkal?
- Meghaltak, persze. De nem csak a mieink bántották õket. Õk is egymást. Egyszer éjjel szörnyû kiáltozás volt, hajnalban meg dörgés...
- Fegyverropogás...? Lövöldöztek?
Rald bizonytalanul bólintott, Lehet; nem volt egészen biztos abban, mit is jelent a lövöldözni szó. Reman agyában villámgyorsan ûzték egymást a gondolatok.
- Mire emlékszel még?
- Albort... megölték - a szó nehezen szakadt ki a gyerekbõl. Az õrnagynak hirtelen Volder jutott eszébe. "Páncél nélkül mennek el, semmi sem védi õket odalenn." Raldnak sincs páncélja. Szeretné ki sem mondani a szót: megölték. Csak sejti, mit jelent. Széles vállú, izmos kis emberke. Miniatûr hegylakó.
Albor? Ki volt az? Hallotta már ezt a nevet. Ki is mondta...? Eszébe fog jutni. Biztosan eszébe fog jurai, de most nincs idõ ezen töprengeni.
- Hogyhogy megölték...? Kicsoda? Hiszen ti olyan békések vagytok.
Rald kiesett mesélõ szerepébõl. Mintha álomból ébredne, idegen szemekkel meredt Reman arcába. A férfi hiába nógatta, nem szólt többet.
- Mi van veled?
Rald lassan feltápászkodott. Reman ekkor értette meg: a kisfiú nem fog többet beszélni, egyetlen szót sem. Amíg magával ragadta a film, a mozi, a történet, szájtátva hallgatta az õrnagyot, és maga is elkotyogott ezt-azt. De most már...
- Megtiltották a felnõttek, hogy beszéljetek velem errõl, igaz? - Reman hangjába több megvetés és gúny került, mint maga is szerette volna. Rald megtorpant egy szempillantásra, aztán zörögve eltávolodott. "Talán arra vár, hogy utánamegyek" gondolta Reman dühösen, és öklével szétcsapott néhány porhanyós göröngyöt. Elhalt a zaj. Megbánta már, hogy a végén így szólt Raldhoz. De feldühítette, hogy egy bizonyos pillanatban mindegyik, mindig bezárkózik, nem beszél tovább. A földön feküdt, két könyökére támaszkodva töprengett. Lehetséges, hogy a partizánkatonák a végén egymásra fogták a fegyvert? De miért? És mikor volt az a végén? Két nap, két hét vagy esetleg hónapok múlva...?
Elõvette zubbonya zsebébõl a négy fényképet. Újra végignézte õket. Egyszerû arcok, objektívbe nyíló, nagy szemek. Szemöldökök ívei; Pofacsontok. Ajkak. Orrok. Fülek. Olyanok, mint tízezer más arc. Százezer. Millió. Férfiak, katonák, fegyveresek, jövõt nem látók, nem érzõk. A fényképeket néhány nappal azelõtt készítették, hogy a Hegyre indultak. Mikor a partizáncsapatot bevették a reguláris hadseregbe. Az egész egy ezredes ötlete volt; a haditudósítókat is odahívta, és afféle kis frontünnepséget rendezett. Még arról a jelenetrõl is csináltatott fényképeket az újságírókkal, mikor a partizánok a sátrak között levetették sokat látott mocskos-bûzös rongyaikat, és egyenruhát öltöttek. Igaz, volt egy kis fennakadás - mesélték késõbb az EKAFO-nál a tanúk -, a volt partizánok nem akarták elfogadni az egységesített kézifegyvereket, semmi áron sem akartak megválni régi, megszokott puskáiktól, bár azokhoz a mordályokhoz a seregben szinte lehetetlen volt lõszert szerezni. De a végén valahogy elrendezõdtek a dolgok...
Lehet, hogy már dél volt. Nem tudta Reman, nem is érdekelte. Nem volt éhes. A faluban egy kutya ugatott hosszan, mintha panaszkodna. Madárraj húzott el alacsonyan a kukoricás felett, Reman hallotta a szárnyak végén süvítõ légáramlás csöppnyi zaját.
Megint elfogta egy kis pesszimizmus. Mi értelme van az egésznek...? Itt ülök én, a hadsereg õrnagya, elvetélt tiszt, aki megtorpant a ranglétrán, akár egy elromlott vetítõgép elõtt a vásznon megmerevedett filmkép; nem mozdulok se elõre; se hátra, most már minden így marad. A tengerszint felett ezer-valahány méterre fekszem néhány kukoricatõ közt, viseltes civil ruhában, és bámulóm a sárgásbarna eres levelektõl meg-megszakított szürkekék égboltot, néha szemembe tûz a nap - és mi van? Mi történik? Mi lesz, ha megtalálom a gyilkosokat, netán az áldozatokat is mind, és a tett indokát? Megváltozik-e bármi is? "Volder is ugyanígy érvelt, és akkor azt mondtam: nincs igaza..."
Kik ezek az emberek? A szakállas Volder szemeket szeretne nevelni belõlük. Voltak már ilyenek. A félmeztelen, vékonyka kis öregúr sovány volt, kilátszottak a bordái. Drótkeretes szemüveget viselt, és rokkával járt. Passzív ellenállást emlegetett, nem ért célt. "Ki ez a Volder, kik ezek az emberek? Mindenesetre javukra kell írni - gondolta -, hogy nem az egész világot akarják megjavítani, ráadásul egy csapásra, nem az egész emberiséget - de szép szó! -, csak az ittenieket: De... milyen jogon? Hogyan képzelik el? Miért?"
Vergõdött gondolatban, nem akarta magát jéghidegen kívülállónak érezni, próbált behatolni mindenbe, de rájött; rettenetesen keveset tud a Hegyrõl. Felállt, nézte saját árnyékát, lassan mozdult. Elhatározta, megint keres valakit, akivel szót érthetne. De a mellkasában furcsa nyomást érzett, mikor kilépett az ösvényre. Ahogy közeledett a házak felé, tudata mélyérõl megint elõlopózott egy szó, egy név, és léptei ütemében ismételgette félhangosan:
Albor... Albor... Alboralboralbor... Albor.
24
A vaskos testû, vastag hangú Vita asszony megint a lányával, Anával dolgozott. Az asszony hollófekete haja megcsillant a tûzõ napfényben. A vékony testû Ana szótlan volt, Csák a keze járt szaporán.
- Látom, most nem fákat öntöztök - állt meg mellettük Reman. Vita lófoga elõvillant, mormogott valamit válaszképpen. A két nõ az ösvény közelében üldögélt, a legszélsõ ház nyugatra nézõ oldalán-felén. A fedél fûvel sûrûn benõtt domboldalnak látszott, az is volt. Valahol alatta lapult az egyik kõház. A térdig érõ fûben nyers nyúlbõrök hevertek és egy nagy, rozsdabarna-sárgásfehér kecskebõr.
- Most mást csinálunk - mosolygott Ana. Mindig mosolygott, ha valaki megszólította: Tizenhat éves lehetett, kiálló lapockái felett feszült a vászonruha, csuklója gyerekkézvékony botként mozdult napbarnítottan a fûszálak fölött. A bõrök vérszagot árasztottak. Vörös cafatok meredeztek róluk, rosszul levágott índarabok, csöpögõ húsdarabok. A két nõ késsel kezében kapargatta róluk ezeket a maradványokat. Bal kézzel ügyesen markolták a bõrök külsõ, szõrmés felét, kézfejükre göngyölték.
- Lerat és Momper majd kikészítik - intett Ana fejével határozatlanul a falu felé. Reman arra gondolt, milyen összefolyó az élet. Összefolyik, egymásba ér élet és halál. Tegnap ilyenkor ezek a nyulak még itt futkostak, fel-felálltak két hátsó lábukra, orrukat a ketrec rácsai közé nyomták, füleltek, hozza-e már az ember a friss füvet. Most bõrtelen, apró vörös hullák valamelyik konyha nyirkos asztalán. Közben a szöcskék itt ugrálnak a fûben, és kiáltoznak a madarak. Ezek viszont élnek. Ma este megesszük a nyulakat, részünkké válnak, energiává, vérré, húsunkká, erõnkké. Minden másodpercben gyilkolunk, hogy élhessünk, és mégis akadnak, akik fejlõdésrõl papolnak.
- Ezeket is leviszitek majd a városba eladni? - kérdezte a nyúlbõrökre mutatva.
- Igen - morrantotta Vita. Remanban megfeszült valami; tisztán érezte: olyan volt, mintha egy eddig engedelmesen hajló acélív egyszerre megmerevedett volna valahol a gerincével párhuzamosan, makacs csomó szorult a torkába, kiköpte hát:
- Te miért gyûlölsz engem, Vita...?!
Ana kezében megállt a kés, riadtan pillantott fel. Amúgy is riadt volt a tekintete mindig. Sötét szemek, kiugró arccsont, vékony orr.
- Én? Gyûlöllek...? - Vita maga alá húzta vastag lábait. Talán az elsõ pillanatban nem vette komolyan a kérdést, de felnézett és meglátta Reman szemét. Nem tudni, mit olvasott ki belõle, de szinte rögtön kitört, lecsapva a kést a fûbe:
- Mit szaglászol itt az emberek között...? Ki vagy te; és mit akarsz tõlünk? Menj vissza, ahonnan jöttél, és hagyj minket békén!
Az asszony arca eltorzult. Furcsa, de Remannak éppen akkor ez jutott eszébe: szép lehetett valaha. Az arca, csak az arca. Nincs még negyvenéves, de teljesen elváltozott. Vaskos vonások, nagy orr, duzzadt ajkak. Mégis, húsz évvel ezelõtt talán szép lehetett. Triana is ilyen lesz húsz év múlva...?
A kitörés tulajdonképpen nem lepte meg. Még örült is neki. Leguggolt a nõkkel szemben, és igyekezett uralkodni magán:
- Itt a Hegyen meggyilkoltak négy embert - mondta lassan, gondosan kihangsúlyozva minden szót. Aztán elhallgatott. Mivel a nõk mozdulatlanok maradtak és nem válaszoltak, hozzátette: Vagy többet is, nem csupán négyet....
Ana mondani akart valamit, felvetette fejét, de anyjára nézett, és csendben maradt. Vitának remegett a keze, mikor dühösen kivetette magából:
- Mi közöd hozzá, mi történt? Azok az emberek maguk keresték a bajt. Nem bántottuk volna õket, ha õk nem bántanak minket...! De bajt akartak. Hát megkapták a magukét - az asszony felpattant, a nyúlbõrök a fûbe estek ölébõl. Az arca egészen vörös volt. Nem érte fel Remant, alulról nézett fel, mint kotlós a kányára, félõ haraggal, úgy sziszegte:
- Sohase akartunk semmi rosszat senkinek, akkor sem: De amazok rákényszerítenek bennünket. Megfizettek érte, de mi is... Nagyon megfizettünk! - aztán elrohant. A házak közé. Hirtelen csend lett; jólesõ csend. Reman csodálkozott, hogy Ana ilyen nyugodtan üldögél tovább. A fûben ugráltak a szöcskék, tûzött a nap. Rövidek voltak az árnyékok.
Az õrnagy újra leguggolt. Ana nem nézett rá, de a férfi tudta, minden idegszálával arra figyel, mit fog õ most szólni. Reman mélyet lélegzett hát, és letépett egy fûszálat:
- Nézd, Ana... Te akkor már elmúltál tizenkét éves... vagy több is... Mire emlékszel?
A lány sokáig hallgatott. Reman attól tartott, valaki arra jön a faluból, és megzavarja a beszélgetést. Ana végül megmozdult. Nem nézett a férfira, továbbra is a füvet bámulta térdei között, halkan kezdett beszélni:
- Olyan erõszakosak voltak... De nem rögtön. Csak a harmadik vagy a negyedik naptól kezdve... sokat sustorogtak egymás között. Ennivalót követeltek. Úgyis kaptak volna, mert hát vendégek voltak, mindig szoktak adni... Aztán megfenyegették Voldert...
- Mivel fenyegették?
- Hogy magukkal viszik... Õt meg a többi férfit is... Aztán az egyik, a fiatal szõke kizavarta apámékat a házukból...
- Kizavarta?
- Azt mondta, attól kezdve õ fog ott lakni. Fenillával.
- Fenillával? - Reman nagyot nyelt. Érezte, a szíve a torkában dobog.
- És Fenilla? Õ is akarta?
- Nem kérdezték... Egyik este bevonszolták a házba... Az apja meg az én apám meg Volder odamentek, hogy kihozzák, de azoknál fegyver volt... Hibbrost úgy megütötték, hogy egy hétig feküdt utána...
Reman kiszáradt ajakkal meredt a lányra. Nem látta az arcát. Csak annyit tudott kinyögni: - Anyád... Miért haragszik rám?
- Nem tudom. Talán, mert te is onnan jöttél.
- Onnan...?
- Lentrõl.
A nyúlbõrök szaga orrába szállt. Megfeledkezett a világról, csak a gyereklány vékony karját látta, barnapettyes-foltos bõrét. A zsákvászon ruha szegélyét.
- És...? Mondd tovább, Ana. Mikor ölték meg Albort?
- Az a végén volt... majdnem a végén.
- Mennyi ideig tartott az egész? Beszélj, Ana!
- Nem emlékszem. Gyerek voltam, nem számoltam a napokat... Ketten maradtak, aztán Fenilla egy reggel... - a lány hirtelen elsírta magát. Reman döbbenten meredt rá: erre nem számított. Olyan sok könny tört elõ a lány sötét szemeibõl, hogy meglepte a férfit. Nézte a rázkódó sovány, csontos vállat. Percek teltek így el. Szeretett volna még kérdezõsködni, ugyanakkor maga is érezte, nem lenne helyénvaló. Most nem. Szörnyû dolgokat láthatott ez a gyerek, megviselték az események. Szegény Ana.
Lassan felállt. Nézte a lába elõtt síró lányt. A falu felõl hangokat hallott. Jobb lesz elmenni, vezényelte önmagának. Tétován végigsimított Ana fején, és elindult az ellenkezõ irányba, távolodva a falutól.
Nem látta a szöcskéket, a vadvirágokat. A madarak is hiába kiáltoztak. Csak a napot érezte, az arcára ömlõ hõséget; bele is izzadt. Igyekezett uralkodni magán. A madarak megint elhúztak fölötte, de suhogásukat sem hallotta.
Kell, hogy legyen temetõjük, gondolta. Meg kell keresnem, meg kell keresnem.
Ment át a fennsíkon. Apró pont volt a mindenségben.
25
A temetõt csak hosszú keresés után lelte még a fennsík déli szélén, a sárgásbarna búzatarló és a méhes között. Sokkal kisebb volt, mint kezdetben hitte. Kétszer elment mellette, mert a bokrokkal szegélyezett-csöppnyi teret észre sem vette. Néhány fa is állt a sírok között. "Nem csodálkoznék - gondolta -, ha elhamvasztanák a halottaikat. Sok különös szokásuk van."
Nem egy temetõt látott már életében. Kereszteket, turbánokat, sírköveket, márványlapokat, kõfáklyákat, angyalszobrokat, oszlopokat, kopjafákat, urnafalakat.
Most, ahogy áttört a kétszeres fagyalsövényen késõbb rájött, hogy egy másik helyen bejárati rést is hagytak -, a háromszobányi kis térségen hirtelen rettentõen magányosnak érezte magát. Mindig szabadulni-menekülni akart az ilyen hangulatoktól. Most is, de hiába. Mintha senki sem lett volna a Hegyen, egyedût állt Reman a halmokkal szemben. Arcába fújt a szél. Virágszagú, gabonaillatú szél.
Nyolc sírt számolt össze. Némelyik dombocska már behorpadt. Nem voltak fejfák, jelek. Csupán egy-egy fehér - olykor már elszürkült - követ helyeztek a halmokra. Némelyik sír mellett egy vagy két sudár fa nõtt. Fõleg nyárfák. Leveleket zizegtetett a szél, de különben csönd volt.
Reman tétován lépett ide-oda. Már elfelejtkezett igazi céljáról. A furcsa magány hideg karmaiba kapta, megszorongatta. Kellemetlen érzése nem tartott sokáig. A napmeleg áttörte a hangulat jégburkát, Reman mélyeket lélegzett.
- Hát itt vagyok - mondta hangosan.
Valljatok, sírok! Valljatok, halottak. Vizsla szemmel kerülgette a halmokat. Csak akkor vitte észre, hogy minden kõre rávéstek egy szót. A régebbieken elmosódtak a kezdetleges vésõvonások.
Hármat már el sem tudott olvasni - nagyon régiek lehettek, a köveket a moha is belepte. Évszámot nem látott. A szavak nevek voltak. IBOLT. TIMMA. KRAS. A fagyalsövény mellett, derékig érõ fenyõ mellett még fehérlett egy kõ. Remant nem rázta meg a dolog, mikor leolvasta a nevet: ALBOR.
Hogy is mondta Vela? "Albor... elment." "Hová?" "Messzire." "És mikor jön vissza?" "Soha." Hát igen. A falu itt van néhány száz lépésre, visszatérés még sincs innen. Az öregasszony igazat mondott. Mégis hazudott. Szóval Albort megölték? Mi történhetett itt...?
Eszébe jutott Volder. Azt mondta valakirõl: számûzték, mert kezet emelt egy társára. Ha ilyen szigorúak, hogyan ölhették meg a katonákat...? Vagy minded egészen másképpen van, nem úgy, ahogy neki elmondták, de úgy sem, ahogy õ sejti...? Lehet, hogy a hegylakók jóval többet takargatnak, mint...
Üldögélt egy ideig az egyik fa tövében, törzsnek vetett háttal. Az egyenruhájára gondolt. És arra a négy egyenruhásra. Mit érezhettek a hegylakók, mikor amazok megjelentek? A gyerekek biztosan eléjük futottak, kíváncsian tapogatták a fegyvereiket. Ha Ana igazat mond... Ha igazat mond, akkor a katonák az elsõ napokban normálisan viselkedtek. De a hegylakók nem követtek-e el velük szemben valamit?
Mindenáron bennük keresem a hibát - gondolta bosszúsan -, és elnézett a falu felé. Lenti vagyok, katona vagyok, ,idegen vagyok. Többszörös ellenség. Pontosan ugyanúgy, mint az a négy. Mi történhetett velük?
A sírokat láthatóan ápolják, állapította meg. Sarló vágta fû maroknyi csomói álltak ki a porhanyós földbõl. A fákon nincs egyetlen száraz ág, semmi hulladék a földön. A fagyalsövény egészséges. Egyik névkõ sem fullad fûbe.
Reman sokáig állt az egyik nyárfa alatt, ahonnan messzire látott. A síkság. kékké olvadt a láthatár szélén. Az ég fehérsége szürke vonal volt, a föld barna és zöld foltokban feküdt a Hegy körül.
Néha már úgy érezte, majdnem mindent ért. Aztán megint csak értetlenül állt. Méhek röpdöstek körülötte. Valahol fát vágtak, erdõgyilkos csapásokkal. Reman haját összeborzolta a szél.
26
A tûz fénykupolát vágott az éjszakába.
A legtöbb hegylakó már ott volt, mikor Reman odaért. Az elsõ gondolata az volt, hogy bár elõzõ este is látott tüzet - az egyik kunyhóban -, azért ez most egészen más volt. Ahogy közeledett a fennsík északi csúcsán lévõ tanácskozóhelyhez, az is eszébe jutott, hogy ott kezdte el a mai napot. Milyen korán volt, milyen régen. És Trianával kezdõdött. Vele is végzõdik?
Közelebb érve látta, hogy a tûz nem is olyan nagy; Csak messzebbrõl látszott hatalmasnak. Fénytörés, gondolta Reman, optikai csalódás. Két sötét éjszaka vette õket körül, két félgömb. Erre gondolt, mikor megállt a kis térségen, és próbált letekinteni a síkságra. Koromfekete levegõ borult föléjük, alattuk pedig a föld kemény, fûszagú burája.
A hegylakók elõbb vékony ágakból megrakták a tábortüzet, aztán fokozatosan vastagabb fadarabokat tettek rá, végül pedig háromméteres fatörzset, amilyeneket délután Reman is hordott a vállán. A törzseknek csak egyik vége volt a tûzben; amint elégett belõlük egy darab, hosszú bottal beljebb tolták õket.
Vörössárga fény ugrált az arcokon. A füst - fehérnek látszott - fel-felcsapott lobbot vetve, a lángmarta ágak pattogása néha minden más hangot elnyomott. Az õrnagy azonnal megérezte a füstszagot, orrába csapott otthonosan, igen, ez az. Az égõ fa füstillata gyermekkorától sok kellemes pillanatot szerzett neki. A fennsík ormán szél volt, néha földre szorította a mohó lángokat, de azok csak falták tovább a fát. Felizzó kéreg pattant, szikrák szálltak narancsszínû tûzijátékbombák módjára. Rózsaszínû hamu hevest alant, minden apró széllökésre felizzott, vörös foltok villóztak feketére és szürkére váltva. Lapos, lélegzõ, ölnyi izzó dombállatnak tetszett a forró hamuhalom, büszkén lobogó lángtarajokkal.
A hegylakók már letelepedtek. Többen a kocka köveken ültek, sokan pedig odagörgetett fatörzseken. A tûzre fõleg a fiúk vigyáztak. Rald nem nézett Reman felé. Tubb és Hibbros élénken beszélgettek valamirõl. Lerat és felesége, Norra tálból falatoztak, hosszú nyelû fakanállal. Gorry és Kama felváltva tartották a tûz felé a csecsemõ Belfart. A gyerek tapsikolt örömében, tekintetét nem vette le a lángokról. Minden kipattanó szikra láttán sikítva nevetett.
Paredo és Orhan intettek az õrnagynak. Gyere ide! Ülj közénk! Reman visszaintett, nem ment közelebb. Tekintetével Trianát kereste. Rá is talált, de a nõ nem volt egyedül; a család összes tagja ott ült egy hosszú fatörzsön, az öreg Hibbros kivételével. Detra tartotta térdén a kis Yagot. Zomran és Fenilla cseréppoharat fogtak; a fiú szótlanul nézte a lángokat. Fenilla lassan ivott, be-behunyta a szemét. A tûztõl áradó meleg levegõ olykor hátrafelé lobbantotta a haját.
Leida - Orhan felesége - a körbe-körbe szaladgáló fiúkkal veszekedett. Ana most nem Vita mellett ült, hanem távolabb, egyedül egy kövön:
Nem tudni, véletlen volt-e vagy sem, de üres ülõhelyet csak Volder mellett talált. Leülhetett volna persze Orhan és Paredo közé, de ehhez valahogy nem volt kedve. Maga sem tudta, miért. Azt mindjárt látta: megjelenése nem okozott semmilyen szenzációt. Egyetlen elítélõ pillantással vagy gesztussal sem találkozott. A legtöbben úgy tettek, mintha észre sem vették volna.
Leült Volder mellé.
A férfi térdére egy fekete kutya támasztotta fejét. Az állat barna szemeiben ott ugráltak a lángok, talán az egész tábortûz. A szakállas keze lágyan nehezedett a kutya széles homlokára.
Reman nem szólt. A csend csak kettõjük válaszfala volt; a többiek vidáman hangoskodtak. Tubb apó dörmögve nevetett, hosszan, végül köhögésbe fulladtan abbahagyta. Belfar sikongott. Lánghalálban jajongtak az ágak. Trandin és Rald fel-alá rohangáltak.
- Nem vagy éhes? - kérdezte Volder. - Nem.
Sokáig nem váltottak aztán szót. A szakállas mélázó volt, elnézte a lángokat. Keze gépiesen simogatta a kutyát; az mozdulatlanul ült, fejét a férfi térdének támasztva. Mennyire bízhat benne, gondolta Reman a kutyát nézve, Volder biztosan soha nem ütötte meg.
Detra hatalmas tállal járt körbe. Tûztõl piros arcán verejtékcseppek és jókora mosoly csillogott.
- Vegyetek. Jót tesz a hangotoknak-és nevetett. Örökké jó volt a kedve: Reman belepillantott a cseréptálba. Átlátszó lében ökölnyi fehéres-barnás gombák úszkáltak. Az étel nem látszott túl bizalomgerjesztõnek. Volder kettõt is kivett a tálból, csak úgy, ujjaival, és jóízûen beleharapott az egyikbe. Keze fején végigcsorgott a lé, fényben csillanva, pirosan.
- Nem kérsz, idegen? - kérdezte Detra.
- Mi az...?
- Barlangi gomba.
Reman rögtön visszahúzta kinyújtott kezét. A barlangot látta maga elõtt, a jéghideg vízeret, a fehérre csiszolt köveket és a csontokat.
Detra elment. Volder nem nézett az õrnagyra. Megette a másik gombát is, lenyalta ujjait. Csak akkor szólalt meg:
- Rosszul teszed. Detra nagyon ért a gombákhoz. Valami fõzetet készít gyümölcsökbõl, olyan, mint az ecet, abba teszi el a gombát. Finom... Mi van veled? Szádban felejtõdött a szó...?
Reman gyorsan úgy döntött, nem említi a barlangot. Még nem. Szerencsére valaki énekelni kezdett. Az õrnagy eleinte azt hitte, többen dalolnak - de csak dúdoltak erõs torokkal. Az éneket egyelõre csak Tubb apó kezdte el. Késõbb csatlakozott hozzá Hibbros. Reman a tûz pattogásától alig értette a szavakat. "Úgy látszik, az idõsebbek kezdik a dalolást", gondolta. Persze, Vela anyó a legöregebb. De az asszonyt sehol sem látta. Közben meghallotta, hogy Volder is dalra gyújtott. És akkor a többiek is bekapcsolódtak.
Egyhangúnak tûnõ, ismétlõdõ, négy-öt hang között mozgó dallam volt. A nõk magasabb fekvésben énekelték, miközben égõ ágak pattogtak a füstszagú szélben.
Száll a füst
a fák között
füstmadár az
égbe költözött...
Perceken belül mindenki énekelt. Reman nem értett minden szót, ezenfelül egyszer sem tudta, mikor lett vége az egyik dalnak, mikor kezdõdött a másik.
Aranylángok
után jöttem
a rossz világ
elmaradt mögöttem...
Hol az egyik, hol a másik hegylakó kezdett bele újabb szövegbe. Reman néha kihallotta a tömegbõl Ana gyerekhangját, Tubb mély dörmögését. A szél felcsapott, valaki beljebb rúgott egy fatörzset. Szikrák pattantak a fekete füstös égre.
Térdig érõ pihefû
beléje feküdtem
a nagy bánatomat
rögtön elfeledtem...
Volder hangja felszárnyalt. Az õrnagy szinte érezte, ahogy a mellette ülõ mellkasa rezonál. Erõs hangok törtek elõ a szakállasból:
Harmatcseppel mostam
szélverte arcomat
hûs forrás vizével
oltottam szomjamat...
Egy pillanatra mindenki elhallgatott. A gyerekek nevettek. Hibbros korsóból ivott nagy kortyokkal. Detra barna kenyeret dobott át a tûz felett a szemben ülõknek; Momper ügyesen elkapta, Kama mosolygott. A csecsemõ hol a tüzet bámulta, hol az embereket. Reman egy ideig figyelte, és rájött: a gyerek tekintetében nem csupán primitív öröm csillog. Olykor fel-felvillan benne valami megindítóan felnõttes, sõt öreges. A pufók arc ilyenkor elkomolyodott.
Igar és Trandin elrohantak valahová, ki a fénybûvkörbõl. Reman a lángokba nézett sokáig, míg a szeme káprázni kezdett.
Aztán kis csend lett, ezüsthúr pendült. Reman felkapta a fejét. Fenilla énekelt.
Kinyílott a zsálya
lila a virága
déli szél lengeti
ölelgeti
melengeti...
Hamar bekapcsolódtak a nõk. Úgy lehet, ez csak az õ daluk volt, mert a férfiak most hallgattak. Volder is ivott egy cseréppohárból.
Reman a tûzön át Trianát nézte. Arcát sütötték a lángok, néha a szél feléje ontotta a hõséget; ilyenkor úgy érezte, kiszáradnak szemei. De izgatottan nyelt egyet, mert észrevette, hogy a nõ is nézi õt.
Én is virág vagyok
legyél a déli
szél ölelj át
gyere hát...
Maga sem vette észre, hogy nagyokat nyel. Triana barna arca lángözönben, ugráló fényfoltok közt, felforrósodott levegõben reszketve, elmosódva. "Próbáljuk meg elemezni a dolgot - igyekezett fékezni önmagát -, miért kell nekem az a nõ? Jószagú, kívánatos, fehér bõrû, remek alakú városi nõk között válogathattam és választottam is gyakran... Akkor most miért?" Erõszakot vett magán, felsorolta Triana kedvezõtlen adottságait: a vastag; mély hang, a széles arccsontok, széles csípõ, a... nem folytatta, rájött, hogy éppen ezek vonzzák, és a szeme, a szája, a melle, a combja.
- Tartottál valaha madarat kalitkában? - kérdezte hirtelen Volder. Reman messzirõl jött vissza, idõbe került, míg felfogta egyáltalán, hogy a férfi õt kérdezte.
- Egyszer... Ajándékba kaptam. Kisfiú voltam... Valamilyen erdei madár volt, fekete tollú... Két nap múlva szabadon eresztettem...
Volder elfordult, tovább nézte a tüzet. Reman persze csodálkozott, nem értette, honnan a kérdés ilyen hirtelen.
Átnézett a tûzön, Triana éppen felállt, és anyjával elment valahová. Üres tálakat vittek. Orhan és Lerat új dalba kezdtek; a férfiak felkapták. Most a nõk hallgattak.
Bõröm feketére égett
a Hegyen
Amíg kiszedtem a mézet
a Hegyen
Jól megszurkáltak a méhek
a Hegyen
De hoztam neked egy lépet
kedvesem
a Hegyen...
Legyen tõle édes a szád
kedvesem
a Hegyen...
Azután csönd lett. Sötétségfaló, zajcsillapító, árnyszelídítõ csönd. Most mintha a tûz is kevésbé pattogott volna - a lángok lelohadtak, kutyamód kushadtak a közel ülõk lábához. Valaki félhangon dúdolt egy sort, abbahagyta. Nem hoztak fát; a tûz önmagát emésztette. Az egyik nõ elvitte a kisebb gyerekeket. Reman megfordult - Yag ott topogott el arasznyira tõle, parázsló, forró arccal. Nem nézett a férfira.
Tengeri köd, homály. Távoli hajók kürtje búg. Rabbá láncolt bóják válaszolnak, gömbtestükre csapódnak a hullámok. Ezt látta maga elõtt Reman, mikor megszólalt az a hang. A hegylakók mind mozdulatlanul ültek. Csak késõbb jött rá, hogy Hibbros énekel. Nem minden szót hallott, de a történet hamar kibontakozott.
Nem a Hegyen történt. Valahol másutt. Mikor...? Ezt nem tudhatta. De régen, biztosan régen. A gonosz földesúrnak volt egy lánya. Beleszeretett egy szegény béresfiúba. Vagy jobbágylegény volt...? Reman nem értette tisztán. A legény is nagy szerelemre lobbant... A dal balladaként, ismétlõdõ versszakokkal haladt, már többen énekelték, de csak az idõsebbek. Volder hallgatott. Az egyszerû dallamot a végére már Reman is megjegyezte.
A lány apja haragra gerjedt. Kiküldte pribékjeit. Azok kiûzték a legényt egy szakadék szélére, majd a mélybe taszították. Szétfröccsenõ vérének minden cseppjébõl apró, piros virágok nyíltak. Attól kezdve minden tavasszal kinyíltak a piros virágok, egyre több volt belõlük a környéken. A szép leány meggyûlölte apját; nem engedelmeskedett neki többé. Egy nap-kisétált a szakadék felé, virágot szedett, piros virágot, vadvirágot, vérvirágot... Hazavitte a csokrot. Apja dühösen veszekedett vele, kikapta kezébõl a csokrot, hogy eltapossa. Hát, abban a szempillantásban, hogy kezéhez ért a vérvirágcsokor, azonnal megütötte a guta, ott esett össze holtan. A piros virágok még aznap elfonnyadtak a szakadék alján, szinte beleolvadtak a mezõbe, a földbe. Eltûntek, soha többé nem nõttek ki.
Hibbros hangja uralta a levegõt; a szöveget már csak kevesen ismerhették. Régi dal volt. A tûz haldoklott. "Õsemberek vagyunk - gondolta Reman hirtelen, nem nézett ruhákba burkolt testére, csak izomkötegeit, zsigereit érezte: - vadak egy barlang mélyén, tûzzel idézzük meg a medvét, medvebõgést utánozva, hogy holnap elejthessük."
Tehetetlen törpék az Éjbarlangban.
Volder hallgatott. Reman is. Megint csak a tûz pattogott, de renyhébben. Elmentek már a fiúk, eltûnt Tubb apó is. Késõre járt. "Triana, Triana" - zakatolt az õrnagy fejében, átnézett a bíborizzás hõvel lélegzõ dombja felett; békés füstben csillant a nõ szeme. Meleg szeme.
Fenilla jött a falu felõl. Énekelve. A szél feltámadt, megzörgette a kukoricást, de a lány hangja áthatolt a neszeken:
Vörös vérkönnyekbe fulladt a nap
Megpihen éjbársony leple alatt
Csapong a bõrszárnyú madár
Barlangból hozta szemeit
Aztán újra hajnal virrad ránk
Tûzmosollyal nevet nap-anyánk...
És csak ment tovább. Remannak az volt az érzése, meglegyintette a halál szele; talán a bõrszárnyú madár miatt. Denevér volt a halál, cikcakkban röppent, csak maga ismerte utókon, hol erre; hol arra. A lány abbahagyta az éneket, és elment az üldögélõk mellett, kijutott a fénykörbõl, sötétbe merült.
Reman észrevette, hogy Hibbros kihúz egy félig égett fatörzset, erre a jelre Lerat és Norra is széthuzigálták a még el nem égett fahasábokat. A tûz felhorkant - égbe lobbant még egyszer, utoljára -, aztán megszaporodott füstje.
"Ha eloltják a tábortüzet... a faraktár mellett... a méhes szélén..."
Mikor felállt a kõrõl, nem nézett Triana felé. De Volderre odapillantott.
A szakállas görnyedt háttal ült, tekintetét a tûzbe meresztve. Az õrnagy csak oldalról látta az arcát. Ha most kettesben lennénk és nem sietnék - gondolta -, beszélgethetnénk. Biztosan beszélgetnénk. Együtt õriznénk a haldokló tüzet, megbámulnánk minden utoljára feltámadó lélekszikradarabot, kínlódását, kimúlását. Az izzó fény lassú halálát.
De felállt és ment. Nem nézett vissza.
27
A fûben térdelt, fülét egy kaptár falára szorította. És megfeledkezett Trianáról.
Úgy érezte, kozmikus méretû óriássá nõtt, galaktikányi világok láthatatlan burkánál hallgatózik. Mert a falemez túlsó oldalán egy világ élt. A halk zúgást ezer és ezer méh okozta; Reman maga elõtt látta õket, nyüzsgõ sokaság, a céltudatosság megalopolisza. Minden egyed ismeri feladatát. De nem a célt. Mégis élnek, végzik dolgukat. Semmit sem tudnak rólunk, emberekrõl. Nappal dolgoznak, de most? Reman eddig azt hitte, éjjel a rovarok is alszanak. Legalábbis a méhek. Hisz egész nap hordták a nektárt. Most mit csinálhatnak?
A hûvös fûben térdelt, de nem fázott. Semmit sem érzett. Hol egyik oldalról, hol a másikról szorította fülét a kaptárhoz. A sok ezer szárny, láb, test nyüzsgése mintha kaparta volna a falat túloldalról. Reman hirtelen kicsinek és feleslegesnek érezte magát. Felállt, szeme már megszokta a sötétséget. A távolban egy kutya ugatott, de nem sokáig.
Szándékosan kerülte tekintetével az eget. Tiszta volt a csillagtenger, és félt: ha belenéz, ugyanazt érzi majd, mint az elõbb a méheknél. Méhek, hangyák, baktériumok. Csillagok, galaxisok, világok. Középen áll az ember, és mindig egyedül. Egyedül?
Zajt hallott a falu felõl, és azonnal megfeledkezett minden másról. Feszülten kémlelte a sötétséget. Nem világított a hold, a faraktár szabályos négyszögét látta ugyan, de azontúl semmit. Balra a sziklákat és a kaptárakat. Jobbra, a tarló mögött némán állt az erdõ - de ezt inkább csak sejtette, nem látta.
Valaki jött a fûben, lábak surrantak. Még mindig nem látta Reman, még mindig. De a vágy már úgy' feszült benne, hevített acélhúr.
A faraktár mellett sötét folt bukkant ki, közeledett. Reman nem tudta, szóljon-e. Várt még.
- Itt vagy, Reman? - kérdezte Triana: A hangja fátyolos volt. Mitõl-az örömtõl, elfogódottságtól? Vagy félt...? Reman nem töprengett. Nem akart gondolkozni. "Ha ideér, azonnal magamhoz ölelem" - gondolta.
De másképpen történt.
Triana jobban látott a sötétben, mint õ. Nyílegyenesen jött a férfi felé, aztán... Találkoztak. Testük találkozott. Karjaik találkoztak, az arcuk, a hajuk, a mellük. Combjaik. Az ajkaik.
Csókolták egymást, elõbb lelkesen, aztán félveóvatosan, végül vadul. Reman nem vette észre, mikor rogytak térdre, mikor omlottak a fûbe, elkaszált kalászok, szélfútta fûszálak. "Én akartam megölelni - gondolta Reman -, legyõzni tiltakozását, és õ ölelt át."
- Reman, Reman - suttogta Triana két csók között, úgy vetették magukat a másik ajkára, mint akik soha nem csókoltak nõt-férfit, ilyen feszülõ vágytûzzel zsigereikben.
Triana bõre sima volt, forró, száraz. Nem ellenkezett, mikor a férfi tenyere becsúszott ruhája alá. Aztán maga húzta le a szövetet. Reman is vetkõzött. "Mint az állatok... mint az állatok, a fûben..." - villant agyába, ez volt az utolsó ilyen gondolata hosszú ideig.
Triana ujjai úgy játszottak testével, mint egy hangszerrel. Reman hol feszülõ, hol elernyedõ húsnak érezte magát, csodálatosan jó volt. Közben szüntelenül simogatta Trianát, csókolta arcát, aztán a nyakát - a nõ a hátán feküdt a fûben, maga alá gyûrt ruhákon, mikor Reman a nyakába csókolt, felbugyborékolt kéjes nevetése.
- Triana... Trianám... - Gyere...
Triana teste forró volt és követelõdzõ. Vágyhullámok csaptak át rajtuk, Reman valami olyasmit érzett magában, amit még sohasem, ha lettek volna józan pillanatai, furcsállva szemlélte volna lemeztelenedõ önmagát, de most nem gondolt erre, a gyér fényben is világosan látta a nõ testét, a melleit, hasalja erdejét, égnek táruló-váró combjait...
- Gyere, Reman, én Remanom...
Megbillentek a csillagok, sötétség borult a szemére, érezte arcán Triana haját, már egymáséi voltak, a nõ erõsen ölelte-szorította, öle befogadta.
A kéjtenger öble még messze volt. Tajtékzó hullámok verték verejtéktõl lucskos testüket, forró leheletek találkoztak, lélegzetfojtó csókokba fúltak az apró örömkiáltások...
- De jó, de jó... veled...
- Édes... drága... Reman.
Ágyékok örökké vak csövecskéiben apró részecskék indulnak kijelölt útjukra. Ahogy a folyók vize mindig csak egy irányba futhat. Szél ûzte felhõk rohanása. Ahogy az árnyék is mindig csak a fény túloldalán nyújthatja ki megfoghatatlan fekete csápjait.
"Hol vagy? - kiáltja a férfi. - Azt akarom, hogy egyszerre..."
"Veled vagyok... egyszerre érünk majd oda... érzem." Combok mélyén apró íjak húrja pattan el, méz ömlik szét, édes fájdalom. Közeleg a csúcs... Reman tisztakék tengeren hófehér vitorlát lát, hajó nélkül siklik a domborúvá feszült vitorla a tükörsima kékség felett.
Aztán vulkáncsúcs bukkan elõ a vérarany napkorongból, tûzfolyam tör ki, életláva robban testbõl testbe, életmilliók rohannak síkos alagútjaikban. Triana üvölt.
Reman üvölt.
Aztán a férfi szinte sír, úgy csókolja a nõ arcát, magához vonja - Triana szeme az égbe nyílik, de jó, de jó, mondja; aztán... még!
És újra felívelnek a vulkán csúcsára.
Sokáig feküdtek utána a fûben. Szótlanul ugyan, mégsem némán. Vándorló ujjak beszéltek. Combérintések, csókok.
- Olyan vagy, mint egy ajándék - mondta végre Reman. - Most, mikor már nem is számítottam rá... Most itt vagy, velem.
- Itt vagyok veled - ismételte Triana.
- Mikor elõször megláttalak - mondta Reman.
- Mikor elõször megláttalak - mondta Triana.
Azt hitte, rázuhannak a csillagok. Az ég egészen közelinek tetszett, a fekete kupola szinte összenyomta testét. Aztán megrázta a fejét, és minden a helyére ugrott. Az ég, a távoli fák. Alig fúvó szellõ surrant oda hozzájuk a fûszálak között:
- Nem fázol?
- Hiszen itt vagy - felelte válasz helyett a nõ. Hozzád bújhatok.
- Bújjál, kedvesem.
"Mikor mondtam utoljára, és kinek? Kedvesem..." Reman belefúrta arcát a nõ hajába. Még szorosabban vonta magához. Olyan erõsen hunyta be a szemét, hogy furcsa szikrák pattogtak, és megfájdult a szemgolyója. Aztán vakon dobta magát elõre, Triana szép mellei közé. Forró-jeges borzongás várt rá.
Késõbb feltámadt a szél. Elõbb csak a térdig érõ fûben osont, aztán megsuhogtatta a fák ágait. De felhõk nem jöttek, és az éjszaka szurokszemével sokáig bámulta a két meztelen embert.
28
Reman hajnal elõtt került ágyba. Most az egyszer nem töprengett sorsán elalvás elõtt. A mások sorsa sem izgatta. Alig tette le fejét a durva párnára, máris összecsaptak felette az álomhullámok. Édes ernyedtség csörgedezett teste rejtekeiben.
Sokáig aludt.
Furcsa zajra ébredt. Mintha kolompoltak volna valahol. De a kolompnak nem fémes hangja volt. Kötélen lógó vékony fatörzset üthetnek, gondolta félálomban, de nem volt benne biztos, lehet, álmodta az egészet. A kolompolás aztán elhalkult, meghalt, pillanatnyi emlékké szelídült. Utóbb el is felejtette. Az álom nem eresztette ki sugárhálójából, ketrece fényrácsai még ott meredeztek tudata körül, mikor újabb zajt hallott, és valaki megrázta a vállát. Nehezen bukott a felszínre, szemhéja lassan emelkedett. Aki ébresztette, nem várt erre, elment.
Reman mégis felébredt. Az ajtónyíláson beözönlõ fény nem hagyta már aludni tovább. Egy ideig feje alá tett kezekkel nézte a bárányfelhõs eget, aztán le akart lépni az ágyról. Akkor vette észre, hogy egy tálcán a földre tették reggelijét. Biztos az övé volt - Tubb apó már rég elment. Késõre járhatott, és mivel sokáig nem jelentkezett, hát elhozták. Térdére tette a tálat, az ágy szélén ülve eszegetett. Túró, húsdarab, barna kenyér, hagyma, tej. Hamar végzett.
A tállal kezében baktatott a kis térre. A házak furcsán csendesek voltak, gyermeksírást sem hallott. Tanácstalanul megállt, nem tudta, aznap melyik asszony fõzött, kinek adja a tálat és a cseréppoharat. Sehol nem látott egy lelket sem.
Végre kibukkant egy fej az egyik ajtón. Hollófekete haj, csúnya arc. Vita.
A nõ szótlanul nyújtotta kezét a tálért. Reman kisfiús mosollyal állt vele szemben, arcába tûzött a nap. A tegnapi összetûzést már elfeledte.
- Kicsit elaludtam - mondta. - Miért van ilyen csend...? Hol vannak a többiek?
Vita már majdnem visszalépett a fekete homályba. Most megtorpant, halkan mondta:
- Vela meghalt az éjjel.
Behunyta szemét. Maga elõtt látta az öregasszony vékony csuklóját. Szomorú-sötét szemét. Ahogy ott ült a füstszagú kunyhóban, maga elé nézve eszegetett, keveset szólt. Mi történhetett vele?
Eszébe jutott egy másik jelenet is. Az asszony szemmel láthatóan panaszkodott Voldernak. És... tegnap este sem volt ott a tábortûznél.
Mikor újra körülnézett, Vitát már nem látta. Reman kis habozás után elindult a temetõ felé. Nem akarta zavarni a gyászolókat, biztosan Hibbrosék kunyhójában vannak, gondolta. A temetõ felé húzta az elmúlt éjszaka emléke is.
A nap két felhõ közt bukkant ki, végigsimította a férfi arcát. Triana éjbe fúló testét látta maga elõtt, hátán érezte a bõrébe vágódó kéjes körmöket. Triana...
Ma este is találkoznak, ígérte.
A tarló szélén ment, gyér, napszárította, nyúl rágta fûben. Az égen felhõgomolyagok haladtak megfontolt lassúsággal. Reman gondolatai Triana és Vela között csapongtak. Egy percig kereste tekintetével azt a helyet, ahol az éjszaka a fûben õk ketten... - de most, a fényben minden másmilyen volt.
Messzirõl látta, hogy a temetõben alakok hajladoznak. Fehéres ruha csillant. Közelebb ment.
A fagyalbokrok tövében két férfi ült. Az idõs Hibbros és fia, Gorry. Pihentek; homlokukon verejték ült, bozontos szemöldökük gátján. Térdig érõ gödör barnult - a kilencedik sírt a bokrok mellett ásták. A kidobott föld a bokrok alá csorgott,'' eltakarta a felszín felett rögtön szétfutó, apró ágakat.
A gödör két végén most Fenilla és Detra lapátolta a földet. Az asszony csendben, feszítetten dolgozott, mértani pontossággal dobálta a lapátnyi nyirkos, fûvel kevert földet mindig ugyanoda. Az arcát nem látta Reman. Fenilláét sem - a lány haja szemébe lógott: Törékeny; vékony testén a fehér ruha szinte átlátszónak tûnt. Lapockái majdnem átszúrták a szövetet.
- Segíthetek? - állt meg mellettük Reman. Furcsállta, hogy a nõk lapátolnak, a férfiak meg pihennek. De látva amazok keze ügyében a csákányt, megértette: felváltva dolgoznak.
- Nem - morogta Gorry.
Hibbros felnézett. Reman most látta csak, mennyi ránc szabdalja a napégette, barna arcot. Egy másodpercre eszébe jutott, mit mondott Ana: "Hibbrost úgy megütötték, hogy egy hétig feküdt utána..."
- Ne haragudj, idegen - mondta Hibbros. - De nálunk az a szokás, hogy a család ássa meg a sírt.
- Értem. Bocsássatok meg. - Reman azonnal elment onnan, mintha a sírásás intim cselekedet volna. De tényleg nem akarta õket zavarni. Kissé dühös is volt önmagára. "Mindenbe beleártom magam!"
Elment az erdõbe.
A fák között mindig elfogta ugyanaz a hangulat. Itt érezte magát magányos, bátor harcosnak. Akár gyermekkocában. Az erdõbe nem szeretett másokkal menni. A beszédet, a zajt szentségtörésnek érezte. Az erdõ szent hely, hitte.
A nap megint elbújt, a fák alatt kétszeres árnyék hûtötte vállait, hátát. Lába alatt száraz ág dörrent, akár egy puskalövés. Elrebbenõ szárnypár halkuló zaja. Gubó hull elnehezülve, madár kopácsol. Pókháló a vékony ágak közt, benne színessé vált oválishegyes falevelek. Lépteire megrezdülnek.
Kiment a sziklás partra, elnézett a messzeségbe. Itt az égbõl is hatalmas darabot látott. Fehér, szürke, ezüstös felhõk vonultak a síkra lapult táj felett. Urak hintói a rabszolgák senkiföldjén. Ahogy Reman így elnézte a síkságot - innen a szikláról, fentrõl lefelé -, ónkéntelenül is a vidék urának érezte magát. Hisz az az úr, aki felül van. A hatalom mindig is felfelé törekedett. Dombok, hegyek csúcsain épültek a várak. Égbe törtek a tornyok. Templomok, mecsetek, piramisok, szentélyek mind-mind felfelé épültek. És a felhõkarcolók is. A barlanglakó trogloditák soha nem uralták a kõfalak, bástyatornyok magasára felhágott városiakat.
Reman kezdte megérteni a hegylakókat. Innen leköltözni a síkságra...?
Ágak suhogtak mögötte. Aki közeledett, nem is akarta titkolni lépteit.
Remanban régi ösztönök ébredtek. Túl közel állt a meredély széléhez, vágott bele a felismerés, azonnal oldalt lépett, besietett a szélsõ fák közé. Érezte: szíve gyorsabban dobog. Miért nem tudok megszabadulni a gondolattól, hogy ezek engem is meg akarnak ölni, miért?
Nyugtalanul várakozott.
29
A bokrok függönyként váltak szét. Elõször Ana bukkant fel, de mögötte is jött valaki. Elõbb szõke haj csillant a zöld levelek felett, aztán Reman mégpillantotta Trandin arcát.
- Nem zavarunk? - kérdezte a vékony lány. Most valahogy még gyerekesebbnek tetszett, mint elõzõ nap. A kérdés különben sem illett ide, az erdõbe. Reman elmosolyodott.
- Miért zavarnátok...? Gyertek - leült az egyik kõre. A nap kilesett a felhõk közül, elbújt megint. . Szürke fény ült a tájon.
- Reggel óta keresünk. Az öcsémet ismered?
- Ismerem. Üljetek le.
Letelepedtek. Ana idegesen rágta alsó ajkát; apró vérfoltok sötétlettek rajta. Trandin szótlanul ült, de az õrnagy arcát figyelte. Elõbb néhány szót váltottak Vela asszony haláláról, aztán a férfi így szólt:
- No, meséljetek - igyekezett kedélyes-kedves lenni. Hirtelen roppant öregnek érezte magát. Biztosan tanácsot kérni jöttek. Öregekhez, vénekhez jönnek így a fiatalok, elfogódottan.
A gyerekek egymásra néztek, aztán Trandin szólalt meg:
- Inkább te beszélj nekünk.
- Mirõl?
- Hát... lentrõl. Ami odalenn van.
Reman nagy lendülettel kezdett volna bele, de hirtelen megakadt, mielõtt egyáltalán szólt volna bármit is. Lassan becsukta a száját.
- Nehéz lesz - mondta végül, kis gondolkodás után. - A lenti világ sokkal bonyolultabb, mint ez itt a Hegyen... Tudjátok, mit jelent a szó: bonyolult?
Amazok gyorsan, egyszerre rázták a fejüket, és Reman rájött: nem tudja megmagyarázni nekik még ezt a szót sem, mert annyi sok más szót sem ismernek. Kínban volt.
- Meséljek arról, hogyan élnek az emberek, hogyan dolgoznak...?
Ana és Trandin csendben várták, hogy végre elkezdje. Mindegy volt nekik, mirõl lesz szó. És Reman kissé megkönnyebbült. Elõbb a falvakról mesélt. Gyermekkori emlékei tolultak elõ, bár homályosan, színtelenül. Hamar áttért hát a városi életre. A nagy házakról szóló elbeszélése keltette a legnagyobb érdeklõdést.
- És hányan laknak ott? - kérdezte a fiú. - Néha tíz-tizenöt család, olykor kétszer annyi, de van, hogy háromszáz is. Van akkora ház is, hogy alig férne el itt a Hegyen.
- És az emberek ismerik egymást?
- Hát... nem nagyon. A legtöbbször bizony nem.
- Tábortûznél sem találkoznak?
Reman elnevette magát. Nevetõ fogsora két értetlen tekintettel találkozott. Gyorsan abbahagyta.
- Nem raknak tüzet, nincs idejük - felelte.
- Miért, reggeltõl estig dolgoznak?
- Nem, nem - Reman töprengett, egy percre kikapcsolta magát innen, betonkaptárban látta magát, kietlen-szürke lépcsõház, zörgõ lift, huzatos folyosók, távoli kiáltások visszhangzanak kínzón. Otthon volt. Otthon...? - Más a gondjuk, bajuk az ottaniaknak. Nincs olyan szokás, hogy tüzet raknának...
- Nem is énekelnek?
- Nem. Nem szokás - és gyorsan témát változtatott. A föld alatti vasútról beszélt. Ezt Trandin nagy érdeklõdéssel hallgatta. Ana mozdulatlanul ült, Reman arcát figyelte.
Az õrnagy aztán áttért a repülõgépekre, az autókra. Mesélt a széles, több sávos autósztrádákról, a telefonról és telefonközpontról. A rádióról. A fiú csillogó szemmel hallgatta, de Ana egyszer csak közbevágott:
- Beszélj az emberekrõl is.
- Az emberekrõl...? Az emberek tulajdonképpen mindenütt egyformák. Olyanok, mint itt.
- Hisz az elõbb mondtad, nem raknak tüzet, nem énekelnek - csodálkozott Trandin. Hangjában gyanú izzott. Reman úgy érezte, csapdába került. Azt hitte, Ana segíteni fog neki, de az ellenkezõje történt.
- Ha barlangokban utaznak meg repülnek, mint a madár, akkor hogyan lehetnének olyanok, mint mi? Egymás lába alatt, feje fölött laknak, mint nálunk a nyulak a ketrecekben. Dróton beszélnek sokszor, ahogy mondtad, úgy, hogy közben nem is látják egymást... Arról beszélj, milyenek ott az emberek - és Ana jelentõségteljesen nézett a férfi szemébe, aztán alig észrevehetõen Trandinra intett, majd szemével mutatott a síkság irányába. És Reman végre felfogta, mirõl van szó: Trandin le akar menni, itt akarja hagyni a Hegyet.
Nyugalmat parancsolt magára. Ana nem véletlenül hozta ide az öccsét. Segítségre számít. Miért éppen az õ segítségére...? Mélyet lélegzett, lassan kezdte, mert nem volt biztos benne, mit kellene mondania.
- Nézd, fiú... Mindenütt vannak jó és rossz emberek. Ahol sokan élnek együtt, ott persze sok a rossz ember is... Még mi, akik ott születtünk, sem értjük mindig, miért történik annyi rossz dolog... Hogyan magyarázzam meg nektek? - kiáltott fel elkeseredetten, egy pillanatra kívülre került ismét, két világ határán uralta a késkeskeny senki földjét, ez csak az övé volt, senkivel nem oszthatta meg. Néha magunk sem tudjuk, nem értjük, miért olyanok az emberek...?
- Milyenek? - ezt Trandin kérdezte.
- Ahol sokan vannak együtt, nem jók... Becsapják, gyilkolják egymást. Mindegyik nyerni akar valamit a másik rovására:
- Te is?
A két szó ostorcsapás volt, égetõ-dühítõ fájdalom. Meredten nézte a két gyereket. Kifújta tüdejébõl a benne rekedt levegõt. Aztán elnézett oldalt, a Hegy sziklás szélére, a felhõkre...
- Néha bizony én is - vallotta meg. Maga is meglepõdött, milyen könnyen-mégis, mindennek ellenére könnyen - szakadt ki belõle ez a pár szó. - Aki nem siet, eltapossák. Olyan ez, mint egy hosszú, hosszú menetelés... A születéstõl a halálig tart. És mindenki részt vesz benne, az is, aki erre sohasem gondol. Megyünk; menetelünk elõre, olyan hosszú sorban, hogy nem látni a végét: Aki gazdagabb a többinél, vagy menet közben azzá lesz, annak könnyebb a dolga... Azt kérdeztétek, milyenek az emberek? Mit feleljek? Csak azt mondhatom: ti itt a Hegyen másképpen éltek. Talán... talán ti jobbak vagytok. Nem tudom. Túl rövid ideje vagyok itt... De amit hallottain rólatok, amiért most idejöttem, az bizony nem túl dicsõséges... Azt hiszem, mégis ugyanolyanok vagytok, mint a városiak, akik egymás feje felett, lába alatt laknak.
- De miért? - kérdezte Trandin.
Reman észre sem vette - nem volt tudatában -, hogy megfordította a dolgokat; ahelyett, hogy a lenti világról beszélne, a hegylakókat vádolja.
- Ti is gyilkoltatok.
- Mi...?
- Hát nem ti. A szüleitek, a többi felnõtt... - Reman itt már vakon tapogatózott, hangja elbizonytalanodott. Kíváncsi volt ugyanakkor, mit szól Ana. Megtagadja-e öccse elõtt, amit tegnap mondott? De a lány hallgatott, keskenyre zárt szájjal.
- Azt a katonák csinálták - robbant ki Trandinból. - Olyanok voltak, mint a pókok.
Ez a hasonlat meglepte az õrnagyot. Mint a pókok...? Magyarázatra váró tekintetét látva Trandin folytatta:
- Láttad már, mit csinál a pók a léggyel, ha a hálójába repül...? Gyorsan szaladgál körülötte; befonja a hálójába, míg mozdulni sem tud. Csak zümmög a légy dühösen, de mit ér vele...? Van úgy, hogy a pók aztán hozzá sem nyúl - nem éhes. Vagy megszúrja, ettõl a légy elkábul, nem zavarja a pókot. Napokig úgy hagyja... Aztán élve megeszi.
A fiú ezt olyan hangsúllyal mondta, hogy Remannak borzongás szaladt át a hátán, hideg fuvallat. Erõtlenül próbálta védelmezni sosem látott bajtársait:
- Mondtam az elõbb, hogy odalenn is vannak jó meg rossz emberek. Ide a rosszak jöttek. Nem volt szerencsétek.
- De nekik sem - morogta még mindig dühösen a fiú.
- Tudom. Megöltétek õket - bólintott nyugodtan Reman, de szemét nem vette le a fiúról. Ana nyugtalanul mozdult, maga alá kapta lábait.
- Nem mindet - rázta fejét a fiú. - De... nem érted, Reman? Mit kellett volna csinálnunk? Legyek voltunk a hálóban, õk meg a pókok!
- Értem - bólintott az õrnagy hidegen, nyugalmat sugallva -, de biztosak vagytok benne, hogy nem volt más megoldás?
- Mi gyerekek voltunk - szólalt meg Ana. - Mi csak néztük, mi történik.
Úgy nézte Remant, hogy a férfi egy másodpercre elszégyellte magát. Eszébe jutott, miért is hozta ide Ana az öccsét. Mutatóujját pisztolyként szegezte a fiúra:
- Odalenn mindennap választásod kellene, Trandin. Ha te is odalenn élnél... Csinálsz-e disznóságot a másik ellen, vagy sem. Ha te nem csinálsz, csinál õ, ellened... legtöbbször csinál. Csak hogy elõbbre jusson, többre vigye, lehagyjon téged és másokat. Ti itt a Hegyen csendben éltek. Nem tudjátok, milyen jó életetek van. Föld alattivasút, telefon és nagy házak nélkül is. Igaz, nektek is harcolnotok kell mindennap, keményen dolgozni. De nem egymás ellen, egymás rovására. Ti legalább... bízhattok egymásban.
A fiú elnézeti valahová a messzeségbe. A síkságra. Kisütött a nap, a táj rögtön megváltozott. Trandin arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Csak ennyit mondott:
- Aztán egy napon... megint feljönnek odalentrõl. Idegenek...
Most hallgatott az õrnagy. Ezt érthette önmagára is. Nem szólt hát. Ana is hallgatott. De a csend nem tartott sokáig:
- Te okos gyerek vagy - mondta Reman. Hízelgés, cél nélkül. - Ha Volder. .. Ha Volder már öreg lesz, azt hiszem, te lehetsz majd egy másik Volder. Tanulj még sokat. A többieknek szükségük lesz rád.
"Ezt olyan szépen mondtam, akárha vezércikket olvastam volna fel." Keserû íz volt a szájában, pedig õszintén gondolta. Ebben a fiúban. volt valami. Gondolkodott. És ez már nagyon sok, járt Reman fejében, ha tizennégy évesen ezen töpreng, akkor négy-öt év múlva Volder megfelelõ társat kap filozofikus töprengéseihez, sõt, a tanítvány könnyen felülmúlhatja mesterét.
Trandin felállt.
- A temetésen találkozunk - mondta, és nem várt válaszra. A bokrok összecsapódtak mögötte; hallották, ahogy elment a száraz faleveleken. Ana felnézett Remanra:
- Talán sikerült lebeszélned.
- Lehet. Bár nem akartam - vallotta be õszintén Reman. - Elértettem a kérdésedet, de... túl keveset tudok a Hegyrõl, lehet, neki jobb lenne odalenn. Nem tudom. Trandint sem ismerem. Mindig az embertõl függ. Neked... neked biztosan jobb idefenn, Ana.
A gyereklány nem válaszolt, csak nézte Remant.
- Jobb - mosolygott Reman bizonygatóan. És megint eszébe jutott tegnapi, félbeszakadt beszélgetésük.
- Fenilla azóta olyan zavarodott? Mióta amazok... megerõszakolták?
Ana rögtön elfordult. Hallgatott, de Reman türelmesen várt. Míg csend volt, a kérdés ott függött a levegõben, súlyosan. Ana végül megadta magát.
- Igen... De én azt hiszem, nem is olyan zavarodott... Csak azóta mindent másképpen lát.
- Ez természetes - mondta gyorsan az õrnagy. Egy ilyen szörnyû élmény...
Lehet, Ana nem értette az élmény szót. Újra hallgatott. Reman másképpen próbálkozott:
- Az egyik katonát Marminnak hívták. Olyan kis alacsony, testes fiú volt, huszonegy éves. Barna hajú...
Ana nem nézett Remanra.
- Mi van vele? - kérdezte. A hangja nem volt barátságos.
A nap kisütött. A felhõk eloszlottak, de néhány maradt még, mintegy õrségben. Lomhán úsztak felettük. Szél borzolta a bokrokat.
- Semmi. Csak eszembe jutott. Nem is tudom, miért pont õ... Vele mi lett? Hogyan halt meg?
- Lelõtték. De miért faggatsz engem megint...?
Ana felállt. De Reman már talpon volt, megragadta a karját:
- Lelõtték...? Kik? Hiszen nektek nincsenek fegyvereitek. Vagy... vannak?
Ana megvárta, míg a férfi zavartan elereszti a karját.
- Nincsenek fegyvereink... Marmint Erod lõtte le, a háború harmadik napján.
- Háború...? Hisz az odalenn volt.
- Volt idefenn is, a Hegyen. A te katonáid csinálták. - Ana ment. Reman most nem tartóztatta. A hallottak meglepték. Ezer kérdés volt ajkán, éppen ezért hallgatott. Végig kell gondolnia mindent.
A síkság közelinek tetszett. Optikai csalódás lehetett -- úgy tûnt, látja a lenti fákat, törzsüket is, a barázdákat rajtuk. A halványzöld mezõk szemébe szöktek -.egy pillanatra. Aztán minden elmúlott.
Újra a Hegyen látta magát és ott is volt. Két ember jutott eszébe-nem, nem a katonák. Két nõ. Triana és Vela.
Hosszan állt még a sziklákon, az eget figyelte, és az jutott eszébe: vajon Vela nem azokban a percekben lehelte-e ki a lelkét, mikor õ, Reman, Triana ágyékába hatolva, örömüvöltéssel köszöntötte az öntestébõl fakadó életet...?
30
A temetés rögtön ebéd után kezdõdött.
A hegylakók csendben gyülekeztek Hibbrosék kunyhója elõtt. Remannak úgy tetszett, sokan vannak; egész kis tömeget alkottak. Pedig kevesen voltak, és attól a naptól - eggyel kevesebben. Hátát egy kõfalnak vetette az õrnagy, megpróbálta maga elé idézni Vela arcát. De nem sikerült.
Vajon koporsóban temetnek-e, gondolta késõbb. Két kutya ugatott, különben csend volt. Tétova lábak súrolták a földet. A fal mögött valaki sírt. Reman óvatosan elõbbre csúszott. Detra asszony eltorzult arcával találta magát szemközt. Az asszony nem látta Remant; szemét ellepték a könnyek, ujjaival törölgette arcát. Nem szégyellte fájdalmát. Vela az anyja volt.
Aztán több férfi ment be a házba. Nem maradtak sokáig. A gyerekek elõreszaladtak, az ösvény felé. Reman akkor hirtelen megértette, mi hiányzik neki: a zene. Vagy ének. Vagy bármilyen szertartás - itt csak csend volt, senki nem szólt a mellette állókhoz, férjéhez, feleségéhez sem. Mindenki hallgatott. Az egész látvány olyan idegenszerû volt, hogy Reman félrehúzódott, árnyékban várt, külön. A nap túljutott már a delelõn; megritkultak a felhõk. A fennsíkon hasas árnyak húztak át, a fénytörés néha furcsa szikrákat szórt a kukoricára: A nyárfák levelei szünet nélkül zizegtek.
Aztán kijöttek a férfiak. Négyen fogták egy nagy fehér kendõ sarkait. Az emberek félreálltak. A kendõben Vela feküdt világosbarna ruhában, sápadt arccal, csukott szemmel. Olyan volt, mintha aludna.
Remant nem rázta meg a látvány. Annyi halottat látott már, és nem csupán a frontokon. Szótlanul állt, nem tudta, elõremenjen-e a sírhoz, vagy...
A Velát vivõ férfiak indultak elsõként. Hibbros. Gorry. Zomran. A családtagok. És a kendõ negyedik sarkát Tubb apó vitte.
Amint a halottvivõk leértek az ösvényre, a hegylakók sorba rendezõdtek, és õk is elindultak. A síró Detrát a szomszédasszonyok és Triana vezették. Fenilla Volderba kapaszkodott. A szakállas mozdulatlan arccal haladt elõre. Erõs válla szinte a levegõbe emelte a törékeny nõi testet.
Triana anyját ölelte. "Mennyire más itt minden - gondolta Reman -, mennyire más a temetés is. Senki sincs feketében. A gyásznak nincs színe számukra. Semmi merevség, kényszeredett, álkemény, mûszomorú arcok. Mindenki laza, természetes. De nem vidámak, nem. Sok évig voltak együtt Velával - jutott Reman eszébe. A szó teljesebb, idefenti, Hegyi értelmében - együtt mindennap, minden órában, ezen a csöppnyi fennsíkon, látásközeiben állandóan. Nekik is hordta Vela a vizet, a tûzifát, ahogy a többiek is hordták neki. Ették az öregasszony fõztjét, ami tulajdonképpen öreg izmainak ételbe fektetett munkája volt, Vela így beleépült sejtjeikbe, ma is benne lapul testükben. Az enyémben is - gondolta hirtelen Reman -, én is ettem ételét." Újra maga elõtt látta az öregasszony kiugró, sovány pofacsontját, a feszülõ arcbõrt. Most, lelki szemével vett észre valami hasonlatosságot Vela és Triana között. Az arcuk...
Rettentõ hosszúnak tûnt az út a kis temetõig. Talán a csend miatt. Talán csak az õrnagy számára. Egyetlen szó, egyetlen hang sem hallatszott, Csak a lábak dobogtak. A keskeny ösvényen néhol libasorba kényszerültek; Reman utolsónak maradt. Senki sem ügyelt rá. A halottvivõk az ösvény menti száraz, sárgás fûben gázoltak saruikkal.
Pihekönnyû lehetett az asszony sókat élt teste Hibbros, Gorry, Tubb és Zomran néhol vállmagasságig emelték, mikor letértek az ösvényrõl, és a csomókban nõtt keményszálú fûbe értek. A faraktár mellett nap hevítette kérgekbõl áradt a száraz, poros meleg. Alig volt felhõ az égen. Mintha a nap is közelebb került volna, és õket nézné.
A gyerekek mind ott álltak a temetõ bokrainál. A legkisebbek szeme kerekre tágult. Hogyan temették el a katonákat. ..? - villant át Reman agyán. - Hogyan, hová tették azt a másik két holttestet?
Mélyet lélegzett, legalább most bújjak ki - lelki egyenruhámból, gondolta. Lemaradt kicsit, kivárt, aztán folytatta lassú útját.
Az emberek nem mentek be a temetõbe; el sem fértek volna. Vela testét letették a keskeny bejárat elõtt a fûbe. A fehér kendõ szétterült, sirályszárny lett. Volder intett a gyerekeknek. Most értette meg Reman, miért jöttek elõre: a régi sírok között hatalmas virághalmok heverték. Nemrégen szedhették a legelõn, a mezõn, a sziklapárkány szélein. Halványsárga, fehér, lila virágok, élénkzöld szárak, még levelek is. A gyerekek sietve markolhatták össze; gyomok is akadtak köztük. De nyilván így kellett lennie, mert Volder csak egy pillantást vetett a halmokra, és intett Trandinnak: csináljátok.
A fiúk a kiásott sírgödörbe hintették a virágokat; vastag szõnyeg lett. Egy perc múlva a gödör már nem is emlékeztetett sírra; zöld-fehér-sárga-piros puha mélyedés, szinte ágy benyomását keltette:
Vela kezeit mellén összekulcsolták. Az öreg Hibbros térdelt melléje, megfogta a halott kezét, szótlanul nézte az arcát, aztán felállt. Detra következett; valamivel tovább tartotta kezében a halott kezét.
Aztán sorban a többiek. Az unokák is. Végül a gyerekek. Reman feszülten figyelte a gyerekarcokat, de egyiken sem látott félelmet vagy undort. Talán nem értették meg a halált? Vagy... értették?
- Reman.
Triana állt elõtte, Reman messzirõl jött vissza; a gondolatbirodalom széles csapásairól. A nõ szemeibe nézett. Tegnap éjszaka - vagy ma hajnal óta nem beszéltek egymással. Most úgy kellett egymásra nézniök, mint két idegennek. Kellett...? Talán igen, a halott miatt is.
- Elbúcsúzhatsz Velától... ha akarsz.
A hegylakók mozdulatlanul álltak. Reman Voldert kereste tekintetével, útmutatást kérve, de nem találta a férfit, a sírnál lehetett vagy az õrnagy háta mögött.
Fél térdre ereszkedett, megfogta a halott hideg kezét. Nem érzett semmit. Cinikus állat vagyok, mondogatta görcsösen, egy másodpercre igyekezett is, hogy érezzen valamit, sajnálatot, könnyen múló szeretetet.
Akkor hallotta meg Fenilla énekét.
Kicsiny magból nõ meg a fa,
a leghatalmasabb is...
Tubb és Volder kapcsolódtak bele, mélymedvehangon ismételték:
a leghatalmasabb is...
Fenilla énekét átvették a nõk, magasra szárnyalt a hang:
Kibírja a viharokat,
a legerõsebbet is...
A férfiak:
a legerõsebbet is...
Leida, Norra, Vita, Detra - a négy család négy asszonya - emelte most fel Velát. Bevitték a sír mellé, letették. A hegylakók közül a felnõttek lassan utánuk mentek, szorosan álltak a szûk helyen.
Aztán egyszer kidõl, meghal
a legidõsebb is...

a legidõsebb is...
Reman kívül maradt, a bokrok felett figyelte, mi történik. A nõk nagyon gyengéden, óvatosan emelték le a testet a kendõrõl, sírba tették. A virágszõnyeg alig süppedt meg a könnyû teher alatt.
De a régen holt fák
helyett újak születnek...

újak születnek...
Akkor már mindenki énekelt.
Mert a zöld erdõk üresek
nem lehetnek...

nem lehetnek...
A hegylakók leguggoltak. Furcsa ez a dal, gondolta Reman. Mintha a halottat-vagy önmagukat? - vigasztalnák, hogy nem baj, születik majd más... Minden halott helyébe új ember. Kidõlt fa helyett már nõ a csemete.
Nem használtak lapátot, ásót. Nekifeszültek a virággal borított földdomboknak, minden oldalról egyszerre. Detra és Fenilla még virágot szórt a testre, sok virágot. Mire a barna föld kezdett ráperegni, már nem látták Velát. A test csak a viráglepel alatt rajzolódott ki halványan.
Mindenki szórta a földet, térdelve, guggolva. Kézzel. Szórta Lerat, Hibbros, Orhan, Tubb, Volder, szórta Detra, Paredo, Ana, Leida, Vita. És Triana is. És Fenilla. Már senki sem énekelt, csend lett.
Aztán felálltak és elszéledtek. Tubb apó elsietett a falu felé. A gyerekek még bámészkodtak. A férfiak az ólak irányába indultak; járásukon látni lehetett, hogy munka vár rájuk. Volder letért az ösvényrõl, a legelõ szélén ment. Detra kivételével mindenki eljött a temetõbõl. Az asszony görnyedten állt anyja sírjánál.
Triana és Reman a kunyhók felé mentek. Lassan. Az õrnagy úgy érezte, most nem tudna beszélni a nõvel. Valahogy a temetés után közvetlenül furcsa lett volna.
- Ma este várlak - mondta gyorsan, és elsietett Volder után. A szakállas akkor tûnt el a sziklák között, de az õrnagy tudta, hogy a kõszoborhoz igyekszik.
31
Volder már délelõtt kiválasztotta a követ.
Kosárnyi nagy volt, fehéresszürke, egyik oldalán redves. Ez lesz az alap - erre állította hát, aztán melléje térdelt: Megcsörrent a vésõ.
Reman fentrõl nézte. "Ugyanígy térdelt az elõbb a halott mellé", gondolta, miközben oldalazva, lassan ereszkedett le a mélyedésbe, a férfiszobor mellé. Elhatározta, természetes lesz és könnyed. Tudata mélyén ugyan ott lebegett - így volt évtizedek óta -, hogy ha néha így kell ezt elhatároznia, akkor a természetessége, könnyedsége csak mesterséges, és tulajdonképpen hazudik, ha ilyennek mutatja magát.
- Minden kõfaragó munkát te vállalsz? - kérdezte, és leült, közel.
Volder kéttenyérnyi részben csiszolta simára a kõ egyik oldalát. Apró szilánkok pattogtak az õrnagy felé.
- Mindenki azt csinálja, amihez a legjobban ért. - Volder hangjában nyoma sem volt elutasításnak, majdnem szívélyesnek tetszett. - Tubb a kecskékhez ért, Orhan a nyulakhoz... Detra jól fõz, a kukorica pedig Hibbros és Paredo keze nyomán nõ.
- Miben halt meg Vela? - váltott témát Reman. - Úgy értem, mi volt a betegsége?
Volder a követ faragta.
- Öreg volt - felelte.
- Az nem betegség - türelmetlenkedett Reman. A szakállas tovább ütögette a követ. Repkedtek a darabkák. Aztán egy pillanatra megszûnt a kopácsolás, a barna szempár az õrnagyra vetõdött.
- Vela már öreg volt, és meg akart halni.
- Tréfálsz. Azt mondod, öngyilkos lett?
- Nem egészen - Volder megrázta fejét, ismét felvette a vésõt -, csak azt mondom: Vela befejezte.
- Befejezte? Mit? - értetlenkedett Reman. És tényleg nem értette.
- Az életet.
- De hisz nem lett öngyilkos!
- Nem lett.
- Akkor...? - Sokféleképpen eljöhet a halál, Reman: Sokféleképpen lehet meghalni. Bár sokan úgy vélik, a körülményeknek nincs jelentõségük - Volder letette a kalapácsot, a vésõ lapjával simogatta a csiszolt helyet. Remannak olyan érzése támadt: Volder nem való ide, ezek közé. Valahogy túl okosnak tetszett.
A férfi folytatta:
- Az élet lehet rövid vagy hosszúka - így mondta: hosszúka -, és a vége mindig a halál. De mikor és hogyan? Nem mindegy. Meg lehet halni értelmetlenül, véletlenül, akarva, akaratlan, mások helyett, szenvedve, még örömmel is. Lehet halni betegen és egészségesen, pihenten és fáradtan. No... Vela elfáradt. És elért már mindent. Fiatal lány volt, mikor idekerült a Hegyre. Gyerekeket szült. Elvesztette a férjét, az egyik lányát. A másik lánya unokákat szült neki. Az unokák - Triana és Gorry - meg dédunokákat... Nyolcvan elmúlott, eddig egészséges volt. Most kezdõdtek volna a betegségek...
- Te gyógyítottad?
A hang metszõ éles vád volt. Volder csak bólintott, s tovább véste a követ. Most már majdnem merõegesen. Ferde vonal került a kõ hideg, ellenálló testébe.
Szél borzoltó Reman haját, felhõárnyék szaladt a tájon, szürke félhomályba kerültek.
- Szörnyû lehet itt betegnek lenni - Reman megborzongott. - Sem orvos, sem gyógyszerek...!
- Értünk a gyógyításhoz. A gyógyszereink pedig fõzetek. Van itt sok gyógyfû - mutatott körbe Volder.
Reman idegesen nevetett.
- Ezt nem mondod komolyan...!
Volder csak rápillantott, és tovább ütötte a vésõt. Teltek a percek, Reman lecsillapodott. Gondolkozni kezdett. Végtére is, az adott feltételek között logikus, hogy nem hívhatnak orvost a betegekhez. Szüléshez, halálhoz. Ki jönne ide fel...?
- No igen - mondta aztán halkabban, békülékenyen -, no, igen.
Volder még ráütött néhányszor a vésõ végére a szétnyílófélben levõ fekete-acélszürke forgácsolódó fémrózsára -, aztán felállt. Nézte a V betût. Majd Remant.
- Itt mindenkit én gyógyítok. Ahogy tõlem telik... Vela pedig befejezte, igen. Úgy érezte, vége, hisz elért mindent, amit akart. Neki most már csak rosszabb lehetett. Nem akart hosszan betegeskedni, szenvedni, mások nyakán kolonc lenni... Úgy döntött, befejezi.
- Valamit nem értek - emelte fel kezét az õrnagy. - Azt mondtad, nem követett el öngyilkosságot, és remélem, nem azt akarod mondani, hogy Vela csak úgy, egyszerûen elhatározta: most meghal és... meg is halt?
Volder ujjával simította végig a V betût, aztán ismét a kõ elé térdelt.
- Mi itt a Hegyen úgy véljük, hogy a halálunk a miénk. Az én halálom az enyém, a te halálod a tiéd. Ahogy az életeddel is magad rendelkezel, jogod van rá. Nem is sejted, hányszor döntesz felette. Talán mindennap. Nem is tudsz ezekrõl a döntésekrõl. Reggel ezen az utcán mégy vagy amazon? Milyen iskolát választasz, mit tanulsz, hol fogsz lakni, dolgozni, ki lesz a társad, mibõl élsz...? Ezek mind döntések. Az életed egy-egy részérõl döntesz minduntalan... Akkor pont egy ilyen fontos dolog, mint a halálod - ne függene tõled, saját akaratodtól?
Volder mindezt halkan, emeltebb hang nélkül mondta. Közben kopogott a kalapács, a vésõ minden ütésre csilingeléssel válaszolt, kõszilánk pattant a fûbe. Szürke halom a kõ elõtt. A csiszolt részen lassan kialakult az E betû.
Reman némán várt. Érezte - megérezte elõre - hogy most valami fontosat hall majd Voldertõl. Tudat alatt sejtette, hogy a szakállas belsõ gáttal küzd, még nem döntött, elmondja-e neki, amit akar, még mindig a fal elõtt áll, és töpreng.
- A Hegyen az a szokás - mondta aztán még halkabban -, hogy mindenki számíthat mindenkire. Mindenki segít a másikon. Ha nem így lenne, nem élhetnénk itt... Ahogy segítjük egymást, egymás életét, úgy segítjük... egymás halálát is.
Reman megmarkolt egy fûcsomót. Összeharapta fogait, most ne kiáltsak, gondolta, felnézett-fehér felhõ szaladt éppen, majdnem egyedül úszott a kék tengerben -, behunyta szemét. A vésõ csengett. Kop-kop, a kalapács. Fûbe surranó szilánkok. Mindjárt kész az E betû.
Volder nem nézett az õrnagyra.
- Szóval... ha például...valaki beteg lese, szenved, gyógyíthatatlan... vagy nem akar élni... elég, ha megkér benneteket, és ti...?
Volder letette a kalapácsot. A két férfi egymás szemébe nézett. Hosszan.
- Elég, ha megkér bennünket. Joga van rá. Az élete - az övé. Tehát a halála is.
- Szóval... megölitek.
Volder tiltakozva emelte fel kezét. A vésõrõl megfeledkezett, kisiklott kezébõl, fûbe merült, mint merev, fekete kígyó.
- Megölni, azt jelenti: akarata ellenére elvenni valakitõl az életet - lehajolt, megmarkolta a vésõt. Keze fején barnán dagadtak ki az erek; deltavidékkel tengerbe szakadó folyam elágazó életerei.
- Jobb az akart halál - folytatta lassan, töprengve. - Ha akarom a halált, akkor az az enyém. Ha nem akarom, és úgy közeledik hozzám, akkor... az ellenségem. Viaskodnom kell vele és... legyõz. Így viszont senki sem gyõz ugyan, de nem is veszít. Sem az ember, sem a halála Mindkettõ eléri célját.
- Úgy beszélsz a halálról, mintha az valamiféle élõlény lenne.
Volder nem válaszolt. Reman a követ nézte. De nem látta. Gondolataiban bolyongott.
- Furcsa. Te gyógyítottad Velát, és a végén... te...
- A szakállas elértette, és megkímélte Remant, ne kelljen befejeznie a mondatot:
- Igen. De ez nem furcsa itt. Én nem látom annak. Aki gyógyít, annak több feladata van. Hogy kigyógyítsa a beteget a bajból. Hogy megszabadítsa a fájdalomtól. Hogy elviselhetõvé tegye a betegnek az életet. Ha... az is akarja.
- Mindent meg kell tenni, hogy kigyógyítsa! - kiáltotta Reman.
- És amikor már nem lehet?
Baltaként csapott le a kérdés. De Reman nem adta fel egykönnyen:
- Aki gyógyít, nem ismerheti be soha, hogy a betegség vagy a halál legyõzte tudását. Neki küzdenie kell. A végsõkig.
- Ez szépen hangzik - bólintott Volder. Nem lepték meg Reman szavai. Mintha már nagyon sokszor folytatott volna ilyen vitákat. De hol, mikor, kivel...? - Aki gyógyít, annak könnyû ez a küzdelem-felelte; és tovább véste a követ. Lassan formálódott ki az L betû. - Mert nincs számára tét. Az egész kockázat a betegé... És a szenvedés is. Egyáltalán, ti - itt felhagyott a véséssel, öklével Reman melle felé bökött, és még egyszer hangsúlyozta. - Ti sohasem gondoltok arra, hogy a betegség... a betegé?
- Tessék? - Reman ezt így még sohasem hallotta.
- Ahogy az életem vagy a halálom az enyém úgy enyém a betegségem is. Persze nem pestisre, kolerára gondolok. Olyan betegségre, amelyik csak nekem okoz bajt, szenvedést. Tehát - az enyém. Akkor vele is rendelkezhetek. Megadhatom magam neki, hadd tombolja ki magát bennem, gyõzzön le, ha tud. Vagy felvehetem a harcot, orvos, gyógyszer, kórház segítségével. No és... arról is dönthetek, hol ez a határ, amíg játékszer lehetek az orvosok kezében. Amíg - ahogy mondtad - az orvos küzd a betegségemmel a végsõkig, de úgy, hogy közben az én szenvedéseit hosszabbítja meg, vagy éppen növeli is...
- Honnan tudsz minderrõl? - kérdezte hirtelen Reman. A vita hevében megfeledkezett a helyrõl, ahol álltak. Most újra visszapergette Volder szavait. Hisz mintha nem is a Hegyen lettek volna.
A szakállas nem válaszolt. Elmerülten ütögette a vésõt, kop-kop. Kop-kop. ,Már az utolsó betûnél tartott.
- Nem válaszolsz?
Volder csak a fejét ingatta. Lehetett tagadó válasz is. Pattogtak az apró kõszilánkok, a vésõ szürke éle néha sárgavörös, pillanat életû szikrát csiholt a kõbõl.
- Ha veled beszélgetek, mindig az az érzésem, hogy te nem is itt élsz. Nem idevaló vagy. Neked... odalenn lenne a helyed.
- Tévedsz.
Kõ reped, kavics repül. Fûszálak százai sírnának jajongva vak lábak, férfisúlyok alatt.
- Nekem odalenn nincs helyem.
- És itt... egyedül élsz, ezek között?
Reman vigyázott, és sikerült. Az ezek nem hangzott megvetõen, kicsinylõen. De a férfi talán kihallotta belõle, amit Reman mélyen érzett, önmaga elõtt is titkolva.
- Nincsenek ezek és én. Mi vagyunk.
- Most én mondom, ez szépen hangzott.
A kövön megszületett az A betû. Volder ujjai körbeszaladtak, szinte simogatta az érdes sziklát.
- Nem feleltél a kérdésre. Egyedül élsz...?
A nap nyugaton függött, tenyérnyi távolságra a láthatártól. Két óra múlva sötét lesz. A Hegy fényfüggönyben, felhõ mögül sügérözön nyílegyenes, kozmosz hosszúságú nyilai, szinte tapinthatók. A két férfit végigmosta a sötétsárga napvilágosság, hajtól bokáig.
Volder nem válaszolt. A felirat körül simogatta a kidudorodó részeket. Aztán eltette a szerszámokat,
- Segíts.
Ketten vitték fel a követ a fennsík szélére. Reman majdnem elcsúszott a füvön. Mentek vele tovább a temetõ felé, de nem jutottak messzire. Hibbros, Momper és Paredo közeledtek hosszú dorongokkal, amiket a földre tettek, rá a követ, felkapták és elmentek. Volder és Reman lihegve néztek utánuk. Aztán megzörrent a kukoricás. A barnuló, töredezett levelek körül Fenilla jött elõ. Még mindig azt a fehér ruhát viselte. Az arca Reman azt figyelte - nyugodtnak látszott. Mintha most egészen más lett volna a lány. Még a mozgása, a járása is...
- Van valami dolgotok? - kérdezte.
A többes számra talán csak az õrnagy figyelt fel. Egyszerre felelték. Volderrel: nem.
- Akkor gyertek.
Volder meglódult. A kövek között libasorba rendezõdtek, Reman ment leghátul.
Fenilla a kukoricás és a legelõközt emelkedõ lejtõre vezette õket. Az elvadult fûbõl szürkére fakult kövek álltak ki. Lábuk elõtt látták a fennsík déli részét, a nagy ösvényt, a fiatal facsemeték ültetvényét és az öreg erdõt is. Itt-ott hegylakók tûntek fel; asszonyok hajladoztak, férfiak cipeltek terheket vállon, két kisfiú kecskéket vezetett. Az õrnagy furcsállta kissé, hogy õk - vagy legalábbis a két hegylakó - most nyugodtan leülnek, beszélgetni fognak. Nekik nincs munkájuk?
Fenilla ajka száraz volt, fénytelen. Pihehaján átsütött a nap. De mikor elhelyezkedett egy kövön, árnyékba kerüli. Volder szótlanul várt. A lány Reman szemébe nézett:
- Vela anyó beszélt rólad.
- Rólam...? Mikor?
- Két vagy három nappal ezelõtt. Mikor már beteg volt... Azt mondta, õt is faggattad...
- Nem titok. Mindenkit faggatok.
- ...és láttad a rajzot a kunyhó falán, belül.
- Albor rajzát? Láttam, igen.
- Többet nem fogod látni - mondta Fenilla határozottan.
- Miért, mi történt?
- Letöröltük. Lemostuk. Az a fal megint üres... Egyszer majd valaki rajzol oda valami mást. Nyulakat vagy virágokat. Gyerekeket, galambot, szöcskét, lepkéket. Amit akar.
Reman észrevette, hogy mindketten az arcát figyelik. "Hát nem fogtok látni semmit", gondolta dühösen. Kezével a fûbe markolt.
- Miért csináltátok? - kérdezte rekedten. - Meg akartatok szabadulni egy bizonyítéktól...? Akad még több is!
Volder karba tett kezekkel szólt:
- Mi felejteni akarunk, Reman. Úgy elfelejteni mindent, hogy a gyerekeknek, unokáknak már ne is mondhassunk semmit. Egy szóval se kelljen említeni nekik a piszkos háborútokat.
- A mi háborúnkat...?
- Igen. Annak a négy katonának a képében a ti aljas háborútok jött fel a Hegyre, ezt magad is jól tudod. Ha nem jönnek ide, ma is élnek. De nem mi akartuk a halálukat.
- Mégis itt lelték meg - vágta rá makacsul az õrnagy.
- Maguknak köszönhetik - Fenilla letépett egy vastag szárú füvet, mutatóujjára csavargatta. Ahányszor levette, az acélos szál egyenesre pattant ismét. - Te például nem viselkedtél úgy, ahogy õk. Tehát élsz, nincs semmi bajod, és ha eljön az ideje, elmégy. Mit gondolsz, azzal a néggyel szemben mi másképpen viselkedtünk?
"Fenilla is úgy beszél, mint Volder - jutott Reman eszébe. - Hasonlóan választékos a beszédmodora, ugyanazokat a szebb szavakat használja..." De hangosan így válaszolt:
- Nincsenek egyforma esélyeink ebben a vitában, mert ti tudjátok, mi, hogyan és miért történt. Fentrõl néztek le rám, a magasból; mert a Hegy nem csak ez a szikla és föld itt alattunk, nem. Hanem ott magasodik bennetek is. Ti felül vagytok, én alul. Ti pontosan tudjátok, mi játszódott le négy évvel ezelõtt azokban a hetekben, én csak sejtem, sötétben tapogatózom, fél szavakból, véletlenül kiejtett mondatokból próbálom összerakni a dolgokat. Hát persze hogy lehet: vadabb dolgokat tételezek fel, mint amilyen a valóság volt. De lehet fordítva is: azért tiltakoztok és titkolóztok, mert jó részetek volt a bûnbõl nektek is, azért hallgattok hát, próbáljátok elrejteni elõlem az igazságot... Ki tudja, mi is történt valójában? És miért higgyem el, hogy csak felejteni akartok, azért semmisítettétek meg a bizonyítékokat...? Minden gyilkos felejteni akar, mondom erre én, ez a válaszom. A gyilkosnak a feledés a menedéke; ha mindenki elfeledi magát a tettet, senki sem fogja keresni a tettest... Igaz?
Fenilla keskenyre zárta ajkát, hallgatott. Volder a lányra pillantott, aztán halkan szólalt meg, mintha attól tartana, illetéktelen fülek lapulnak a kövek mögött.
- Fenilla nem ok nélkül kezdett beszélni a rajzról. És errõl a dologról... Az emberek nyugtalanok. Miattad nyugtalanok, Reman.
Az õrnagy némán várta a folytatást. Volder talán észre sem vette: de azzal, hogy a hegylakókról - ha csak egyetlen pillanatfa is - kívülállóként beszélt, már az õrnagy és a lenti világ oldalán állt. A síkság, a városok, az ország, odalenn oldalán. De lehet, õ maga sem vette észre.
- Épp elég bajt hozott ránk az a négy katona. Most pedig itt vagy te.
- Talán azt hittétek, elmúlott minden, elcsendesült a vihar, mikor azok négyen elrothadtak...? Hisz tudjátok, tudnotok kell: mindenkit számon tartanak valahol. Titeket is, az adószedõ például... Bármennyire elzárkóztok a világtól, valami rés mindig marad. A lenti világ a résbe teszi a lábát, akkor taszítja ki az ajtót, amikor akarja. De ha ezt nem is teszi, valami mindig átszivárog a réseken. Ti is lementek néha, olykor lentrõl is feljön valaki. Néha egy-egy fiú elszökik innen-oda. Némelykor biztosan onnan is szökik ide valaki... Nincs fal a síkság és a Hegy között, nem is lehet. Nem értitek...? Nem éltek másutt. Ti is itt éltek, ahol mi, a síkságiak, a városiak, mindenki. Azért mondom még egyszer: mikor elbántatok a katonákkal, tudtátok, mi lehet belõle. No és... lett is. Engem küldtek kivizsgálni az ügyet. Kicsit késõn, elismerem. Talán ezért hittétek, hogy odalenn már elfelejtették a dolgot. Elárulok nektek valamit: odalenn soha semmirõl nem felejtkeznek meg. Ha nekem valami bajom történne - jelentõségteljes, rövid szünetet tartott, amazok feszülten figyeltek rá -, akkor-egy idõ múltán újra megjelennének itt olyanok, akik már... öt eltûnt után nyomoznának.
- Te nekünk nem ártasz - felelte Fenilla. - Tehát semmi veszély nem fenyeget.
- Hallottam szép szavakat arról, mennyire gyûlölitek az erõszakot - Reman hangja gunyorosra sikerült, pedig nem akarta így, folytatta -, de úgy látszik, olykor mégis ehhez folyamodtok.
- Ez a mi szégyenünk - ismételte Volder halkan.
- Mi az, hogy szégyen? - kiáltotta Reman. - Az nem elég! A megbánás sem elég! Beismerés kell és büntetés. Akkor áll helyre a rend, az egyensúly. Bûn büntetés nélkül - egykarú mérleg. Aminthogy ez fordítva is igaz.
- Ha a bûn egyenértékû a büntetéssel, akkor helyes, amit mondtál - Volder mellkasa kitágult, homlokán megfeszült a bõr. - És ha a tettesek már sokkal többet szenvedtek elõtte, mint amennyit büntetés formájában bármelyik bíróság rájuk mérhet...? És ha azt a szenvedést éppen azok okozták, akik késõbb... meghaltak?
- Nem mindegy, hogyan haltak meg - mormolta Reman. Érezte a nyomást a gyomrában. A szíve valahol magasan dobolt. Nem volt különösebben ideges, de szinte látta a hármuk között pattanásig feszülõ érzékeny szálakat. - Azt hiszem, de nem tudom biztosan, hogy erõsebben ütöttetek vissza, mint ahogy titeket ütöttek meg.
Fenilla az õrnagyra meredt, aztán lassan felállt. A keze közben Volder vállára tévedt. És elment, szó nélkül. A fûszálak surrogtak.
A nap vörös tojássá lapult, vékony felhõcérnák mögött. A sziklák csúcsain barna tûz lángolt hidegen. Volder nem is nézett a lány után, bár érzõdött: õt is meglepte Fenilla hirtelen távozása. Mozdulatlan maradt, míg a lány eltûnt. Aztán lassan fordult derékból. Reman látta a rávetülõ barna szemeket. "Ha most én szólalok meg elsõnek..." Nem várt tovább, már mondta is:
- Tudom, hogy nem ti voltatok a hibásak. De szeretnék világosan látni. Annál is inkább, mert az itteni vizsgálatomról jelentést kell írnom. És nem mindegy, mit írok oda. Sem nekem, sem nektek. Lehetnék következmények...
- Ez fenyegetés?
- Nem. Ez a helyzet. Így állunk. Nem fenyegetek senkit. Ha vádolok, csak azért teszem, hogy védekezésre kényszerítselek benneteket. Meg kell tudnom az igazságot. Ha megtudtam, elmegyek. És talán nyugton hagynak majd benneteket... a lentiek.
Hosszú volt a csend. Volder Reman arcát nézte, aztán sóhajtott:
- Pedig már azt hittem, soha senki nem fogja firtatni azt az ügyet.
- Négy ember eltûnése odalenn is feltûnést kelt, Volder.
Az õrnagy most már érezte: áttört egy gátat. Nem tudta biztosan, milyen fal az, és mi van mögötte. Várakozott.
Volder kényelmesebben elhelyezkedett. Kinyújtotta lábait, egyik könyökére dõlt. Halkan kezdett beszélni:
- Tudtuk, hogy odalent háború van. Kora tavasszal lent voltunk a városban, eladtuk a bõröket, vettünk sót, gyufát és amit kellett... Mindenki arról beszélt, hogy már közel van a front. Közeledik... Nem nagyon törõdtünk vele. A Hegy magas, azt hittük, ide nem ér fel a vérhullám... Aztán egy napon meghallottuk mi is az ágyúkat. Dörögtek négy vagy öt napig. Mire elhallgattak lassan, távolodva, egy délután megjelentek azok négyen.
Ott jöttek fel, ahol te és az adószedõ. Az ösvényen. Rettentõen fáradtak voltak, bár látszott, hegyekhez szoktak. Még örültünk is nekik. Az elsõ órákban. Mert hát lentrõl jöttek, híreket hoztak, mesélnek majd és elmennék... Azt hittük. Az idõsebbek ugyan furcsállták, hogy amazok egy percre sem váltak meg a fegyvereiktõl. A gyerekeket alig lehetett elküldeni aludni, mindenáron az idegenekkel akartak beszélgetni, még éjfélkor is.
Másnap délig aludtak. Aztán libasorban elindultak, bejárták az egész fennsíkot, mindenhová bekukkantottak. Nem tudom, mit kereshettek. Vagyis akkor nem tudhattuk, hogy ellenséget keresnek. Ellenséget, itt...? Hamar rájöttek õk is, hogy nincs mitõl tartamok. Az asszonyok ebédre hívták õket. Tubb, Hibbros meg én beszélgettünk velük. Kérdezõsködtek. Kérdezõsködtek, mint te, Reman. Csak hát... négyen voltak, erõs férfiak. Jól megnézték az asszonyokat, a lányokat...
Reman behunyta szemét. A nap vörös pont lett fekete-nedves szemhéja mögött. Trianát látta maga elõtt, aztán - maga sem tudta, miért -, a vézna Anát.
- ...azt is láttuk, hogy régóta nem laktak jól. Kiálltak a bordáik, a lapockájuk. Régebben talán éheztek is... Errõl nem beszéltek. Másról sem nagyon. Minket kérdezgettek inkább. Hogyan élünk, mit eszünk, szoktak-e feljönni lentiek...? Akkor persze nem tudtuk, mit terveznek. Lehet, maguk sem tudták. Egyikük is mondhatott fél szót, a másik hozzátett valamit, a harmadik is... így lehetett. Elõttünk nem beszéltek semmirõl. Másnap, harmadnap sem. Csak láttuk: evés után elvonultak, leültek valahová a mezõn, beszélgettek. De vitatkozgattak is, mert messzirõl is láttuk, hogy hadonásztak... Volt úgy, hogy itt ültek, ahol mi most. Éppen ezeken a köveken.
Reman bal arcát sütötte a nap - nem volt már ereje a fénynek, csak felhõbe tört sugarak piroslása; alkonyodott. Térdén érezte a hûvös árnyékokat. Szóval itt ültet. Itt folyhatott nem is egy komoly tanácskozás. Ha valaki akkor azt mondta volna nekik: nem látjátok meg többé a síkságot közelrõl, soha nem láttok már autót vagy ágyút, igazi házakat, tehenet, villanyfényt, ágyat, vasúti síneket, könyvet, semmit.
Semmit. Mert tényleg semmit sem láttak viszont, csak, olyan tárgyakat, amik itt a Hegyen is voltak. Vannak. Itt ültek ezeken a köveken, térdük között a géppisztolyok, ilyen mostani árnyékban feketéllettek a tárak. Vitatkoztak. Mirõl...?
- Eltelt négy vagy öt nap is; nem emlékszem pontosan. Aztán egyszer odamentem hozzájuk: "Meddig maradtok meg?" "Nem vagytok túl vendégszeretõek" - felelte a vezetõjük, az a magas; hegyes orrú. "Az élelem miatt kérdem - mondtam én, õk közben úgy néztek rám, mintha elõször láttak volna életükben. - Nekünk itt minden falatért meg kell dolgoznunk. Ha akartok, maradjatok még, de akkor segítsetek a munkában is." Éppen nagy szárazság volt, hetek óta nem esett, a sziklákba vájt tartályokat is le kellett takarnunk vékony ágakra fektetett fûréteggel, ne párologjon a víz. Öntöztük a kukoricát, a krumplit, minden délután meg este, egészen alkonyatig. Azok négyen meg csak ültek, beszélgettek egymás között, nézték, hogyan hordjuk a vödröket. De egyetlenegyszer sem jött oda egyik sem, hogy segítsen... Vagyis hát egyszer, az egyik...
Reman mögött eltûnt a nap. Behunyta a szemét. A sötétség rárohant, leteperte - gyorsan kinyitotta, betört a fény, füvek zöldje, sziklák szürke fénye. Azonnal jobban érezte magát.
- ...az egyik egyszer segített. De nem sokáig. Yagel rászólt... Yagel volt a vezetõjük. Tudod...?
- Tudom-bólintott Reman, és zubbonya belsõ zsebébõl elõhúzta a fényképeket. - Yagel õrmester... Két nappal indulás elõtt kapta ezt a rangot. Azelõtt mind a négyen partizánok voltak.
- Partizán vagy rabló? - kérdezte Volder. Remannak átfutott az agyán, hogy a szakállas ismeri hát ezt a szót is: partizán. Mennyit tudhat még a lenti világról...?
- Tudom, mire gondolsz - bólintott az õrnagy. - Az ellenség háta mögött; állandó életveszélyben éltek, könnyen eljárt a kezük, leszámoltak a szembeszegülõkkel, elvitték a kezük ügyébe akadó élelmet mindenhonnan... Ez is hozzátartozott ehhez a partizánmozgalomhoz, nem tagadom. Ott senki sem rostálta meg a jelentkezõket, mint a hadseregben. Ha nem volt sánta, és a kezén volt legalább három ujj, már be is állhatott közéjük... Lehet, hogy hibát követett el a hadvezetõség, mikor átvette õket a reguláris seregbe... De azok az emberek lényegében továbbra is erdõbõl jött, félig elvadult férfiak voltak, Volder. Az egyenruhát két napja viselték, aztán feljöttek ide.
Csend lett. És sötét. A nap helyén kicsit világosabb volt az égbolt; de a szürke árnyak feketére váltottak. Remant elfogta valami jólesõ lustaság. Jó volt elnyúlni a fûben, érezni az alulról fellopózó hûvös-langyos levegõt, hallgatni a tücsköket. Volder homályban tovagördülõ szavait.
- Ruhát mindenki ölthet. Egyenruhát is... Akármit adsz rá, azzal meg nem változtathatod.
Volder felállt.
- Gyere vacsorázni.
Reman meglepõdve ült fel. - Nem folytatod...?
Volder nem is várt rá. Csak a válla felett szólt vissza:
- Meg kell etetnem a nyulakat... Ma rajtam a sor.
És elment.
Ezeknek semmi sem sürgõs, gondolta az õrnagy. A makacs ellenkezés felgyülemlett benne; nem mozdult. Volder már csak árny volt, keskenyülõ, eltûnõ. Aztán újra csend lett, tücsökzenés-szélfúvásos csend. Valahol felugattak a kutyák.
Ott feküdt még jó ideig, gondolkozott. Volder és Yagel õrmester. Hogyan nézhettek egymásra...? Yagel ujjai a fegyveren. Elég lett volna egyetlen mozdulat, és...
Mégis más történt. Yagel talán már elrothadt valahol a földben, vagy az õ csontjai áznak a barlang vizében; Volder viszont itt járkál, szabadon. Most a nyulakat eteti.
Reman sokáig nézte az éjszakát, mielõtt elment vacsorázni.
32
Megint Reman ért elsõként a faraktár mellé.
Az ég most nem volt sötét. Csillag csillagot ért a tiszta égen, halk szellõk vándoroltak a füvön. A tücskök cirpelése nem nyomta el a közeli neszeket. Madarak mocorogtak messzi ágakon, apró állat ügetett a bokrok között. Néha a faluban felugattak a kutyák, aztán megint csak a szél surrogott.
Reman a faraktár közelében állt egy bokor mellett. Mái messzirõl látta a közeledõ árnyat. "Milyen magabiztosan mozognak - gondolta a hegylakókról -, úgy járnak, mintha nappal lenne. Sasszemük van."
Úgy találkoztak, mint elõzõ este.
Triana szó nélkül a férfi karjába vetette magát. Reman mellében rögtön szétömlött a melegség, szólni akart, de nem tudott, csak szorította, ölelte a nõt.
- Triana - suttogta. Sokat akart mondani, nagyon sokat, de a világ egyetlen szóba sûrûsödött.
- Gyere - mondta a nõ. Reman kezét fogva vágott át a réten, míg elértek a legszélsõ fák közé. A tarló furcsán hersegett a lábuk alatt. Aztán az erdõ fala takarta el a csillagokat. Triana leült egy bokor tövébe. Most már a férfi szeme is hozzászokott a sötétséghez. Odabújt Trianához, erõsen magához ölelte.
- Nem - suttogta a nõ. - Ma nem, Reman...
Reman maga is meglepõdött, milyen jó így is. A hátán feküdt, szeme a kozmoszba nyílt; a tejút képét csak néha takarta el Triana föléje hajló feje.
- Vela miatt? - kérdezte aztán. Triana nem válaszolt, de a férfi érezte, eltalálta az okot: "Végül is, hisz gyászolnak" - igyekezett magában mentegetni Trianát. A tücskök cirpelése távolabbról hallatszott, a fák susogtak; alattuk néha elpattant egy keményebb fûszál. Reman Triana combjára támasztotta fejét, kellemes érzés fogta el, hirtelen kívül került az Idõn, a Hegy mintha hajó lenne, mely benne úszik az éjszakában, az idõtlenség szigete az eszeveszett ki tudja hová száguldás láthatárig mindent elsöprõ vizén. Jó volt ott feküdni.
Aztán eszébe jutott, hogy hamarosan elmegy, és Triana összeköltözik Lerat fiával, Momperrel. Kis keserûség fogta el.
- Momper fiatalabb nálad.
- De itt él a Hegyen - vágta rá Triana. A válasz letaglózta a férfit; megértette, hogy a nõ ugyanarra gondolt, amire õ, ugyanazok az érvek futottak át az ó agyán is. Momper ugyan fiatalabb, és különösebben talán nem is kedvelik egymást, de... "Igen. Rám nem számíthat, és tudja ezt: Néhány nap múlva lemegyek a síkságra és... és mit csinálok?" - jajdult belé a kérdés.
Triana érezhetõen várt valamire. De a férfi hallgatott. Mit is mondhatott volna?
Aztán Reman felült, ölébe vonta a nõ vállát, fejét. Sokáig csókolóztak, ott voltak az ajkak gyönyörharcába merülten, egymást keresõ nyelvek játékos kergetõzésében, ruha alatt forró bõr lüktetésében, vágyakozó tenyérbe csúszó mellekben. Reman lihegett, elöntötte a láz.
- Jó veled, Triana...
- Jó veled, Reman.
Aztán megint a csillagok, az alig mozduló fakoronák vonala. Triana simogató-tévelygõ keze. Elgondolkoztató lecsillapulás.
- Triana... szeretnék kérdezni valamit.
- Kérdezz.
- Szeretted az öcsédet... Albort?
Maga sem tudta, mit várt a választól. De hirtelen eszébe jutott, hogy Albor és Triana csaknem húsz évig ismerték egymást, testvérek voltak, és...
- Szerettem - Triana hangja rögtön másmilyen lett, mint addig bármikor. A színe is más. Világosabb, komolyabb, keményebb.
- Okos fiú volt. Talán... Volder után a legokosabb... Az öregek úgy akarták, hogy majd az õ felesége legyen Ana, ha felnõ.
- De Albor meghalt.
- Igen.
- Megölték.
- Igen.
- Volt egy rajz a kunyhótok falán... Albor rajzolta.
- Már nincs ott. Lemostuk.
- Tudom - Reman érezte, hogy Triana eddig testén jólesõen ide-oda bolyongó keze megpihen a mellén. "Aljas vagyok - gondolta - ha most, éppen most, és éppen õt provokálom." Mégis megtette.
- Azt hallottam valakitõl, hogy Albort az Erod nevû katona ölte meg - a nevet találomra mondta.
- Ezt nem mondhatta neked senki - rázta fejét Triana. - Nem mondhatta, mert nem így volt.
- És ti mindig igazat beszéltek.
- Mindig.
- Te tudod, miért jöttem a Hegyre.
- Tudjuk.
Triana többes száma azonnal védõbástyának tûnt. Választófalnak. Mi belül, te kívül, egyedül. Egy percig tartott a kellemetlen csönd köztük, aztán a nõ Remanra borult, és szenvedélyesen csókolni kezdte az arcát, nyakát, homlokát.
- Te kis bolond - lihegte a férfi, és nevetett. Tudod, mit szeretnék? Mindig veled lenni... Tényleg ezt akarom? - gondolta aztán zavartan.
Késõbb fáradtan elnyúltak a fûben. Triana a hátán feküdt, most õ nézte a csillagokat. Reman egészen közel férkõzött a nõhöz, úgy feküdt, hogy válltól térdig érintsék-érezzék egymást.
- Az embert annyi minden kapcsolja ahhoz a másik világhoz - mondta aztán zavartan, feleslegesen. "Kell-e mentegetõznöm azért, hogy nem maradok itt...? Nem kell" - adta meg a választ önmaga, keményen. Triana hallgatott. De ez a hallgatás is vélemény volt. Megint csend lett köztük, fûszagú-tücsökhangú szellõcsönd. A csillagok hunyorogtak. Aztán Triana halkan kezdett beszélni, mintha szavait csak Reman fülének szánná, titkolva a lombok, a bokrokban alvó madarak elõtt is.
- Az az Erod... õ volt a legcsendesebb köztük. Elmesélte, hogy õk is a hegyekben laktak a háború elõtt... Mikor a másik három megegyezett, hogy nem térnek vissza... szóval, hogy nem mennek le innen, mert itt várják ki a háború végét, akkor Erod vitatkozott velük...
Reman visszafojtott lélegzettel figyelt. Tudta, nem szabad félbeszakítani, jobb, ha Triana még az õ jelenlétét is elfeledi. Csak beszéljen, beszéljen...!
- ...napokig vitatkoztak. Yagel, Ruan és Marmin állandóan mondogatták Erodnak, maradjon, mert ha lemegy, el kell mondania, hogy a társai itt maradtak a Hegyen. Akkor azokat szökevénynek nyilvánítják, igen, ezt a szót mondták... Aztán azt is mondták neki, lehet, közben odalenn megváltozott a helyzet, és a Hegy lábánál az ellenség van, akkor Erod szépen besétál egy csapdába... Yagel aztán elmondta apámnak is, hogy itt akarnak maradni. Rögtön nagy veszekedés lett, merthogy apám követelte: dolgozzanak, ha enni akarnak. De Yagel és Marmin a szemébe röhögtek, azt mondták, nem bolondok, hogy háborúskodás helyett dolgozzanak, mint a barmok. Meg hogy majd mi dolgozunk helyettük is, õk pedig védelmeznek bennünket...
- Védelmeznek? Kitõl?
- ...Ezt mi is hiába kérdeztük. Nem akartak dolgozni, csak enni. És fegyverrel fenyegetõztek. Közülünk csak Volder tudta, mifélék azok a fegyverek... Erod akkor is vitatkozott velük, de már nagyon elegük lehetett belõle, mert azt mondták neki, menjen, ahová akar. Tubb apót és Leratékat kiûzték a kunyhójukból, õk költöztek be. Szegény Norra és Kama nálunk laktak egy ideig.
- Miért adtatok nekik enni? - suttogta Reman.
- Nem adtunk. Elvették. Minden reggel bejöttek abba a kunyhóba, ahol aznap fõztek az asszonyok, összeszedtek annyi húst, lepényt, gyümölcsöt, amennyi elég volt nekik estig... És csak napoztak, néha célba lövöldöztek, beszélgettek.
- Fenillát megerõszakolták - emlékeztette Reman, feleslegesen.
- Nem csak õt - felelte erre a nõ.
Valahol madár kiáltott; vijjogása bokorban lapuló macskát, halálveszélyt jelzett. Fehér hangvillanás fekete ûrben.
- ...napról napra kegyetlenebbek lettek. Érezték, hogy mind az ellenségük vagyunk. Érted, Reman? Féltek, és azért voltak egyre rosszabbak hozzánk. Megverték apámat és Leratot is... - A legjobban Voldert gyûlölték, mert tudták, mi rá hallgatunk. Aztán egy napon Erod azt mondta nekik, elege van az egészbõl, õ mégis lemegy. És el is indult.
- Lement...? - Reman nem bírta magában tartani a kérdést. Felült, nézte a félhomályban fürdõ arcot,
- Csak akart... Fogta a zubbonyát, a fegyverét, elvett egy darab lepényt, és elment. Elõtte sokat veszekedtek. Még nem ért az ösvény végére, mikor amazok hárman utánaeredtek.
Reman érezte, kiszárad a szája. Egyetlen pillanatig sem kételkedett abban, hogy Triana igazat mond. A nõ lassan beszélt, és úgy, mint aki önmagába néz, régi emlékeket szedeget elõ, néha maga is csodálkozva rajtuk.
- ...utánamentek. Mi csak messzirõl néztük. A legelõ feletti szikláról. De Tubb apó itt volt a méhes körül, éppen szundítani akart egyet a bokrokban. Ezt amazok nem tudták. Az öreg elmondta késõbb, mit látott: Erod már elindult lefelé az ösvényen; azok hárman megálltak fent a meredély peremén, és utánakiabáltak, mégis jöjjön vissza, nem akarják, hogy elmenjen, nyakukra hozza a többi katonát... De Erod csak ment. Nem vette komolyan, nem hitte el, hogy amazok...
Persze hogy nem hitte, gondolta Reman. Régóta ismerték egymást. Akik együtt állták az ellenség golyózáporát, azoknak ólomnehéz a kezük, ha bajtársukra kell fegyvert emelni. De persze, nem is lehetetlen.
- ...Yagel és Ruan lõttek utána, Marmin meg már rohant is, hogy elkapja... Erod elbukott a sziklák között. Azok hárman nem látták már onnan fentrõl. Szaladtak lefelé... De Erod még nem halt meg. Tubb apó látta... A fiú bevonszolta magát egy nagy szikla mögé, fogta a fegyverét... - Marmin jött elsõnek. Erod rálõtt. Yagel és Ruan elbújtak, nem mertek közelebb menni. Ott lapultak majdnem estig, az ösvény felett, fentrõl figyeltek, de odalent senki sem mozdult. Sem Marmin, sem Erod... Csak alkonyat elõtt osontak közelebb Yagelék; addigra mind a kettõ kihûlt már. Erod is, Marmin is...
Triana felült, a csillagokra pillantott, fázósan összerázkódott. Reman magához ölelte. Így lapultak percekig csendben, két fázós madár az éj iszonyúan hatalmas-félgömbje alatt.
- Velünk temettették el õket - mondta halkan a nõ. Felálltak. Ujjaik összefonódtak, halk surrogással indultak el az erdõszélen. Triana hallgatott. Már a veteményeskert ágyásai közt jártak, aztán kiértek a kunyhók felé vezetõ ösvényre. Felugatott egy kutya.
- Mennem kell.
De még hosszú csókokat váltottak. Reman érezte a testében feszülõ vágyat; erõsen ölelte Trianát, és szerette volna, ha ma éjjel is...
- Holnap este is várlak - súgta, a nõ hajába fúrva fejét. Triana megsimogatta a férfi homlokát, arcát. "Szép álmokat" - súgta, és elsietett a falu felé. A kunyhók csendes állatokként pöffesztették az ég felé dombtetejüket, alig láthatóan bólogatott néhány bokor. Szellõ kerekedett, szénaillatot hozott.
Mit érezhetett Yagel õrmester? - gondolta Reman. Az egyik embere felrúgta a megállapodást. A katonaszökevények cinkosságát. Pedig olyan szépen éldegélhettek volna itt a háború végéig. Nyugalmuk lett volna a lenti világtól. Hogy mi lett volna a háború után...? Erre nem gondoltak. Félvad partizánok. Rablók, ahogy Volder mondta. Nekik maguknak kellett lelõniük a lázadó Erodot. És aztán hirtelen feleannyian maradtak. A hegylakók pedig körös-körül - már ellenség voltak.
Nyugtalan lehetett Yagel. Vajon mikor értette meg, hogy itt is háború vár rá? Amit õ maga robbantott ki, és amelyik már el is kezdõdött. Rosszul aludt, és még hajnalban felébredt. Egyik oldaláról a másikra fordult, sóhajtozott. Csak késõbb jutott eszébe, hogy talán zavarja Tubb apót. A másik ágyra sandított; az öreg a hátán feküdt, és csendesen lélegzett. Azt hitte Reman, alszik, de egyszer csak megszólalt:
33
- Nem tudsz aludni, idegen...?
- Nem - ismerte be Reman. Az ajtó négyszöge elõtûnt, odakünn már világosodott. A nap valahol a síkság széle alatt lapult még, de keleten az égbolt fehéredett. Reman az ágyból is látta a szemben lévõ kunyhó felett az ég egy darabját.
- Pedig este is késõn feküdtél le - jegyezte meg Tubb. Csak úgy, rosszallás nélkül. Reman mosolyogva idézte fel az estét. Triana testét karjai közt. Hallgatott. Tubb is. Az õrnagy már azt hitte, elaludt, de amaz halkan szólt: - A két kis égercsemetét, amit neveltem... elültettem Vela sírján.
Reman az elsõ percben nem értette. Aztán rájött. Beszélgettek valamelyik éjjel a facsemetékrõl.
- Amiket magadnak neveltél? A saját sírodra...?
- Azokat.
- Miért?
- Vela nem nevelt csemetéket. Nem is gondolt ilyesmire. Pedig a sír mellett... jó, ha ott állnak a fák. Vigyáznak.
Reman hallgatott. Az öreg is, de aztán folytatta:
- Ma reggel ültetek két magot. Hadd nõjenek...
- Milyen fa magját, Tubb?
- Cser sem lenne rossz... Vagy szép hosszú szál fenyõ. Csak hát nem minden magot lehet idegen földbe palántálni.
- Embert sem; Tubb apó. Igazad van.
Hallgattak egy sort. Az öreg hátáról oldalára fordult, az õrnagy felé. A szemöldöke, az állán kiálló ritkás sörték is fehérek voltak. Váratlanul azt kérdezte:
- Hát te...? Meddig maradsz?
- Míg el nem mondjátok az igazságot, A teljes igazságot.
Kis csend után az öreg behunyta szemeit, úgy mondta:
- Nincs teljes igazság, te idegen. Mindent nézhetsz balról is, jobbról is. Elölrõl, hátulról. Két hegyrõl is nézhetsz egy harmadikat; meg köztük a völgybõl is. Sohasem ugyanazt fogod látni; pedig hát ugyanazt a hegyet szemléled.
A hasonlat kissé meglepte Remant, de ellenkezést is ébresztett benne:
- Azt akarom tudni, mi történt. Pontosan; és csak azt, ami történt. Érted, Tubb apó...?
- Azt csak azok tudhatják, akik akkor itt voltak. Te csak tõlük hallod, ha ugyan elmondják. Az egészet úgysem, meg nem is úgy, ahogy volt. Elfelejtenek belõle ezt-azt; mást meg hozzátesznek. Olyan ez, mintha azt akarnád megtudni, milyen a nap az égen. De csak a fényét látod meg az árnyékokat a földön. Tudod-e ebbõl, milyen a nap...?
Az öreg éleslátása csodálkozásra késztette az õrnagyot. Gondolkozott egy kicsit, mit is válaszoljon. De Tubb váratlanul maga kezdett beszélni:
- Azt hallottad-e már, mi történt azzal a fiatal, szõke gyerekkel, no... mi is volt a neve? Erod!
Reman óvatosan megnyalta ajkát, mélyet lélegzett.
- Lelõtték a többiek. Te láttad.
Tubb nem csodálkozott.
- Láttam - bólintott. - De azt senki sem tudja, hogy miattam köllött szegénynek meghalnia.
- Miattad...? - és átvillant Reman agyán: semmi sem olyan egyszerû, ahogy kezdetben hitte. Minden egyes ügy, minden visszaemlékezés olyan, mint egy kocka, sok oldala van, és ide-oda forgatható...
- Elõtte való este eljött hozzám. Azt mondta: "Te mán öreg vagy, Tubb. Talán okos is. Mondd meg, mit csináljak." Nem hallotta senki, mit beszéltünk, éjszaka volt már. Aszonta, neki le köll mennie, vissza a többiekhez, harcolni az ellenséggel, nem pedig itt dögleni. Így mondta: dögledezni. De a barátait se szeretné itt hagyni. Mondtam neki: beszélj velük, menjetek le együtt. Aszongya, próbálta már, de nem sikerült. "Akkor menj el magad", mondtam. "És odalenn mit mondok?" kérdezte. "Hogyhogy mit mondasz, az igazat". "Szóval áruljam el a társaimat?" Akkor már nekem is elegem lett belõle, pedig hát õ volt köztük az egyetlen jobb ember, de... "Ha nem tetszik neked, amit ezek csinálnak, hagyd itt õket. Ha tetszik, maradj. Választanod köll." - Hát éppen ez az mondta erre -, nehéz ám a választás." "Mindig nehéz a választás" - mondtam, és tanácsoltam neki, induljon el kora hajnalban, rögtön, ahogy kicsit is kivirrad. Erre egészen szájában felejtõdött a szó, csak késõbb mondta: "Ezt nem csinálhatom a barátaimmal, nem szökök el tõlük, mint egy aljas róka." Miért aljas a róka, én nem tudom, okos-egy állat az... Pedig ha hallgat rám, és lemegy egyedül, nem lett volna baja. A többieknek sem... nekünk sem.
- És most ott fekszenek a barlang vizében, Erod és Marmin - mondta halkan az õrnagy.
- Úgy köll nekik. Maguk keresték a bajt - Tubb hangjában nem volt rosszindulat. Gonosz elégedettség sem. Tekintetét a mennyezeti kõkockákra vetette. Apró pók ereszkedett alá láthatatlan szálon. Reman is észrevette, de az esze máson járt.
- És Albor hogyan halt meg? - kérdezte hirtelen.
- Albor...? - a szó fennakadt, kis ideig szinte hullámzott-imbolygott a levegõben. Aztán Tubb apó, szusszantott egyet.
- Albor... szegény fiú. Segíteni akart rajtunk. Pedig Volder megmondta, hogy nem azt kell csinálni, amit õ akart.
- Miért? Mit akart Albor?
- Aszonta, gyülekezzünk össze, és ijesszük meg Yagelékat... Ez már késõbb volt. Erod és Marmin halála után a másik kettõ még vadabb lett. Felosztották a falut. Hibbroséknak meg Leratéknak Yagel parancsolt, a többieknek az a Ruan... Kegyetlen ember volt mind a kettõ, te idegen. Nagyon kegyetlen. Minket reggelente kihajtottak dolgozni. Éjjel nem volt szabad kimennünk a kunyhókból. Szedtük éppen a krumplit. Az nagy munka ám. No és a nyulak, a kecskék... Õk meg csak ültek, nem csinált semmit az a két gazember. Le nem tették a fegyvert, állandóan szorongatták. Éjszakára néha bevitték valamelyik lányt a kunyhójukba...
A pók már majdnem leért Tubb mellére. Az öreg figyelte a rovart, lassan folytatta:
- Ez így ment vagy tíz napig. Bizony. Emlékszem, szedtük a krumplit. Jó termés volt abban az évben... Nagy vödörrel szedtünk ki minden bokorból, minden tõ alól. Albor egyik este azt mondta: másnap reggel ne menjünk dolgozni. Dugjuk el az elemózsiát, és ne adjunk annak a két baromnak enni. Az asszonyok hallgattak rá, meg a férfiak közül is néhányan. Az öreg Hibbros is. "Igaza van a fiamnak! Ölég volt!" - mondogatta. Volder csak hallgatott. Biztos azt hitte, úgysem lesz az egészbõl semmi.
Az ajtó négyszöge világosabb lett. A kunyhó belsejében elváltak egymástól a tárgyak. A gyümölcsösben magasra szárnyalt az elsõ bátortalan madárdal.
- ...azon a napon nem kelt fel a nap. Vagyis hát felkelt, de akkora felhõk jõdögéltek, hogy majdnem sötét volt. Hajnalban az emberek levitték az elemózsiát a barlangba, amirõl Yagelék nem is tudtak. Aztán a gyümölcsös szélén gyülekeztünk, a kukoricás mellett. Én is ott voltam. Még egy jó botot is vittem magammal, gondoltam, tán szükség lesz rá... Yagel meg az a másik gyüttek is hamar, biztos hallották a kiabálást. No, fehér volt ám a gazember arca. A pajtása sem volt különb. Egy kicsinyég féltek. Ezt mi is láttuk. Már messzirõl ordibáltak. Hogy oszoljunk szét, de rögtön, menjünk dolgozni. Az asszonyok karját rángatták, hogy adjanak nekik enni. De mi csak álltunk szótalan.
- Volder is?
- Õ is... Ruannak egészen vörös lett a feje: Yagel meg sápadozott. "Lázadás", üvöltötte. Albor beszélt csak. Bátran... a szemükbe vágta: "Senkiházi jöttmentek vagytok, takarodjatok el innen, de azonnal!" Ruan elõször a levegõbe lõtt de mink nem mozdultunk. Szerencsére a gyerekek elszaladtak. Akkor Yagel mondott valamit Ruannak, és lõttek, egyszerre mind a ketten.
- Alborra...? - Remannak kiszáradt a szája. Odakünn egészen világos lett már. A madarak rettenetes hangerõvel csiripeltek.
Az öreg nem válaszolt rögtõn. A pókot nézte, majd kinyújtott ujjal megérintette az ezüstös fonalat. A rovar óvatosan megmerevedett, várt.
- Alborra... többször is lõttek. Hibbros rohant oda... Volder... a férfiak. Yagel és Ruan nem várták meg, mi lesz. Az asszonyok után mentek a faluba, és ennivalót követeltek. A nõk nagyon féltek tõlük, hát adtak...
- Albor azonnal meghalt?
- Rögtön. Még Volder sem tudott segíteni rajta - Tubb eltépte az ezüstszálat, ujján lógott a pók. óvatosan a falhoz közelítette kezét. A pók, amint szilárd követ érzett lábai alatt, azonnal megelevenedett, és rohanni kezdett. Tubb nézte, míg el nem tûnt két kõ közén, a szürke résben. Aztán ledobta derekáról a tarkafoltos nyúlbõrökbõl varrott takarót. Üreges lassúsággal tette lábait a földre.
- No... megint reggel van. Ezt is megértük.
- Mesélj még - kérte Reman. Egy másodpercre apró gyerek lett, "mesélj még nagyapói" Tubb fehér borostáin megcsillant a kinti fény, amint az öreg végigsimított állán. Csak az ajtóban állt meg, fordulatlan szólt vissza válla felett:
- Hát... akkor nem szabadultunk meg tõlük... Csak késõbb.
- De mi történt késõbb? - Reman hátát a falnak vetve, félig ült az ágyán, meredten nézte az öreg férfi hátát. De Tubb nem szólt többet, elment. Kékség vágott be a nyíláson, világos ég szikrázó boltozata, új nap ígérete.
34
Gondolataiban Triana éjszakai szeretõvé vált, fekete arcú, csak érezhetõ-tapintható-ölelhetõ testû nõvé. Így meglepõdött reggel, mikor kiállt a kunyhó elé borotválkozni. Tûzött a nap, futkostak a gyerekek - a nyulakat vitték ki a legelõre -, és egy csoport nõ jött zsákkal a vállon. Norra, Detra, Fenilla, Triana, Leida. A zsákok csak félig voltak aranycsövekkel; Orhan kunyhója elõtt döntötték õket a földre.
Most, hogy ott látta Trianát a többi nõ között, valahogy még szebbnek látszott. Hosszú haját szalaggal fogta össze, vászonruhája kidomborította idomait. Vidáman hajladozott. Szavaikból kiderült, hogy a férfiak már hajnal óta szedik a kukoricát.
- Reggeliztél már, Reman? - kérdezte Detra. Vela az édesanyja volt, gondolta Reman, és szótlanul bólintott. Detra komor arccal, kissé görnyedten ment be házukba. Triana elvált a csoporttól. Mosolygott.
- Furcsán nézel ki habos arccal.
A férfiban megint szétömlött a melegség. De jó, hogy idejött, gondolta, de jó!
- Hisz a ti férfiaitok is borotválkoznak.
Triana nem válaszolt. Egymás szemébe néztek. Reman keze megállt a levegõben. Szakadék repedt le kétoldalt, mélybe zuhant a világ, siket semmibe, csak õk maradtak a csúcson, lelketlobogtató, forró szélben.
- Kívánlak, Triana... nagyon.
Mosoly volt a válasz, meleg szempár jó mosolya. Aztán valaki Triana nevét kiáltotta. A nõk indultak vissza az üres zsákokkal. Triana is elment.
Éppen végzett a reggelivel - ezúttal az egyik kunyhó elõtt egy kövön fogyasztotta a sós kecskesajtot; a lepénykenyeret és a hûs tejet -, mikor Gorry állt meg mellette. A fiatalember valóságos óriásnak tetszett, a hegylakók közt biztosan õ volt a legmagasabb, legerõsebb. Széles arccsontja családi vonás lehetett. Hibbros és Detra fia volt õ is.
- Mindenki kukoricát tör - mondta lassan. Az elsõ pillanatban Reman nem is vette észre a kérõ hangsúlyt. - Még a gyerekeket is munkára fogták, õk morzsolják a magot... Sietni kell, míg jó az idõ. Gyere, segíts.
- Menjünk - Reman nem kérdezte, hová. Azt hitte, talán õk is a kukoricásban találnak munkát. Mentek. Gorry vállán átvetve üres zsák lefegett. Az óriás ringó léptekkel haladt az õrnagy elõtt. Reman szívesen csatlakozott hozzá, nem tudta, mit kezdjen magával, hisz mindenki el volt foglalva. Elmentek a nyúlólak és a vízgyûjtõ ciszterna mellett. Akkor már sejtette Reman, hogy nem kukoricát fognak törni. Kiértek a fennsík sziklás szélére. A hatalmas kõcsipkén között felbukkant az eddig láthatatlan, távoli horizont. A síkság barnásszürkén terpeszkedett, a földet világos foltok tarkították.
Gorry kis ideig a szakadék szélével párhuzamosan ment dél felé, aztán megállt. Körülnézett, majd meglepõ könnyedséggel átdobta hosszú lábait egy kövön, és máris a meredély szélén állt.
- Leesel - figyelmeztette Reman.
- Ismerem a sziklákat - felelte Gorry, és hozzátette: - mióta élek, mindig itt mászkáltam. Gyere utánam.
Reman félt. Nem a mélységtõl. A gyanú sötét éket vert agyába, nem téphette ki már. "Rájöttek, hogy sokat tudok, és most ideküldték ezt az óriást, végezzen velem!" Fenilla tegnapi megnyugtató szavaira nem gondolt, a hideg végigszaladt a hátán, megborzongott. Ugyanakkor egész idõ alatt tudatában volt, hogy mosolyog. Kéregszerû álarc volt ugyan ez a mosoly, félt abbahagyni, arca apró cserépdarabokra törne szét.
Gorry közben ügyesen ereszkedett alá. Háta mögött csak a síkság látszott, alul kiugró kõerkélyek, apró füves térségek, ahová nem ért el a nap fénye. A férfi megtorpant egy kövön, felnézett:
- No...? Gyere!
Remanban dac ébredt. "Lehet, csak próbára akarják tenni a bátorságomat - gondolta. - Majd én megmutatom nekik. Hiszen világosan értésére adtam Voldernak, mennyi bajuk származna abból, ha engem... Akik ideküldtek, tudják, hol vagyok, és miért jöttem."
Átlépett a szélsõ kövön. Volt õ már hegyekben. Emlékezik most. Egyszer õsszel, napok óta szakadó esõben kellett megrohamozniuk egy meredek hegyoldalt. Igaz, felfelé mászni mindig könnyebb, mint lefelé. De akkor síkos volt minden kõ és felülrõl olykor lõttek is rájuk.
Hamarosan Gorry mellett állt. Az óriás mosolygott.
- Gyerünk tovább, oda - az egyik kis füves, majdnem vízszintes térségre mutatott, és már mászott is, féloldalazva a lejtõn. Reman lelkében engedett a feszültség, mélyet lélegzett, "talán nem is akarnak bántani", gondolta. Gyerek volt megint, félõs egyke, akit a többiek már azzal is riadttá tettek, ha hárman-négyen álltak unatkozva egy utcasarkon, a nagyobbak pedig rendszeresen püfölték a kisebbeket. "Talán most nem fognak bántani" - gondolta akkor is, elosont a hátuk mögött, szaporán szedte vékony lábait.
Most Gorry után ereszkedett, óvatosan. Aztán felnézett, és rájött: a Hegy felsõ pereme nem olyan egyöntetû, mint odafentrõl látszik. Kiugró, embernyi széles ösvények, sziklaerkélyek, sosem vágott füvel dúsan benõtt, apró térségek váltakoztak. Némelyik mohosszürke háznyi kõtömb alatt napfényt soha nem látóst sötétzöld gyomok nõttek.
Egy ilyen helyen matatott Gorry s fûben. Aztán felegyenesedett:
- Nézd, Reman...!
Mire az õrnagy odamászott, az óriás lekanyarította válláról a zsákot. A gyomok közt ökölnyi sötétbarna gomba lapult. Valamivel odébb két másik, egy kõ közül pedig négy vagy öt került elõ.
- Ezért jöttél...? Jöttünk?
- Ezért - bólogatott busa fejével Gorry elégedetten -, fogd a zsákot.
Reman hátát egy kõnek vetette, hogy biztosabban álljon, aztán kitárta a zsák száját. Gorry a tövüknél választotta le a gombákat, vigyázva tette be a zsákba. Aztán mindketten továbbmentek.
- Ezt nevezitek barlangi gombának?
- Ühüm... Ott is megterem, de csak a bejárat körül. Meg itt, az árnyékos helyeken.
Két lépéssel odébb megint találtak néhányat. Aztán még lejjebb ereszkedtek. Most már Reman is biztonságban érezte magát, bár szorongása nem múlt el teljesen. Késõbb az óriás arcára pillantott; Gorry gyerekesen örült minden gombának.
- Ti mindent megesztek - mondta Reman. Tán még a füvet is...
- Meg ám - nevetett az óriás. - A füvet is. Volder és Fenilla ismerik a gyógyfüveket... Õk szoktak szedni. Kell az is.
- És mit esztek télen? - kérdezte Reman, most már õszintén érdeklõdve. - Nagy hideg van olyankor? Meg hó...?
- Nem mindig. Volt olyan tél, hogy alig láttunk havat. Máskor meg sok-sok hétig fehér minden... Olyankor baj van - Gorry szemlátomást örült, hogy van, aki meghallgatja. Odafenn a többiek aligha beszélgettek vele sokat. Most leült Remannal egy kõre, és bár tekintete állandóan a környéket kémlelte gombákat keresve, mesélt. - Amit nyáron betakarítunk, nem mindig elég. Ha ilyenkor aztán hamar leesik a hó, és tavasszal sokáig marad, a nyulakat sem tudjuk etetni. Le kell õket vágnia Tavasszal aztán kevesebb marad a tenyésztéshez... Egyszer régen, én még nagyon kicsi voltam, akkora tél volt, hogy azt el sem lehet mondani. Engem ellepett a hó, mikor egyszer kimentem... A kunyhók között árkokat vájtak az öregek, csak ott lehetett menni. Nem mertek nekivágni az ösvénynek lefelé, hogy eljussanak a városba. Elõször megettünk minden magot, aztán a nyulakat, a végén a kecskéket is. De még mindig nem volt vége a télnek. Anyámék megõrölték a fenyõfák kérgét meg a makkot, abból sütöttek lepényt. A férfiak a hó alól kiásták az erdei gumókat, gyökereket, bogyókat, mindent. Még a legelõn a dermedt pockokat, vakondokat is, a barlangokban összefogdostuk a békákat, csigákat. Mindent megettünk. Volt egy barátom, akkora volt, mint én. Az bizony nem érte meg a tavaszt. Mások sem...
- Egy ilyen tél után egész évben rosszabb körülmények között éltek, ugye? - kérdezte Reman. Utána Gorry kissé értetlen tekintetével találkozott. No igen: nem érti például, mit jelent a körülmény. Szerencsére Gorry észrevett egy gombát, utánament, aztán látott még néhányat, és elfeledkezett a kérdésrõl.
Hamarosan újra lepihentek, étúttal egy sziklamélyedésben, ahová csak félig sütött be a nap. A zsák már majdnem megtelt. Reman érezte, hogy hátán verejtékcseppek csorognak. A sziklafalak felforrósodtak, Néha madarak húztak el mellettük, oly közel, hogy talán kézzel is elérhették volna õket.
- Itt fészkelnek valahol - mondta az óriás: Nem szeretik, ha itt járunk.
- Védik a fészküket - vélte Reman.
- Úgy van: Minden madár védi a fészkét. - Nem tudni, Gorry célzatosan mondta-e ezt, vagy csak úgy, akaratlanul. A mondat mindenesetre hidegen zuhant közéjük, kényelmetlen csendet ébresztve, és ezt mindketten érezték.
- Ti is a fészketeket védtétek akkor - mondta halkan az õrnagy. Gorry elértette. Letette a zsákot. Reman önkéntelenül is hátralépett, mikor a két hatalmas ököl az orra elé lendült:
- Ezzel a két kezemmel vertem agyon azt az ördögöt!
Reman szíve megint a torkába ugrott. Egy hét sem telt bele, és milyen közlékenyek lettek hirtelen... Vagy eddig én tettem fel rosszul a kérdéseket, én közeledtem feléjük rossz irányból?
- Melyiket? - kérdezte gyorsan. - Ketten maradtak a végén, Yagel és Ruan...
- Yagelt! Ezzel a két kezemmel...! - hadonászott az óriás Reman orra elõtt. Az emlékek - úgy látszik -, agyába tolultak a vérrel együtt; az arca már nem volt olyan kisfiús-kedves, mint máskor.
- Nem lehetett könnyû dolog - suttogta Reman. - Yagel volt köztük a legerõsebb.
- Megkapta a magáét - füstölgött tovább Gorry. - Akkor délután én találkoztam vele a falu mellett. Én voltam az elsõ, akit meglátott. Rám fogta a fegyverét, csatringatott rajta valamivel, és üvöltött: Hé, te! Emeld fel a két kezedet, és menj elõttem...! A kiabálásra elõgyüttek a többiek. De csak álltak, remegett a térdük. Hát én se voltam nagyon bátor, igaz. Emlékeztem még, mit csináltak Alborral... Bementünk a kunyhók közé, a térre. Én elöl, felemelt karokkal, Yagel meg mögöttem. Addigra odagyûlt mindenki, hallották a kiabálást. Én is szembefordultam Yagellel, de a kezemet fönn kellett tartanom. Néztem azt a fekete csövet a kezében, gondoltam, ebbül fog gyünni a halál... Yagel meg ordított. Hogy azonnal mondjuk meg, hol van Ruan. Mert már dél óta keresi, de sehol sem találja. Mit csináltunk vele? A férfiak akkor már odajöttek, mind ott volt. Láttam, hogy Lerat, Volder, Orhan és Paredo Yagel háta mögé álltak.
Az óriás fogta a zsákot, ruganyosan pattant odébb egy másik sziklára. Vége volt a pihenõnek. Reman alig érte utói. Gorry felfelé haladt; újra közel kerültek a meredély széléhez. Mivel a zsák majdnem tele volt, Gorry már nem keresett gombákat. Csak azokat szedte össze, amik mászás közben a kezébe akadtak. Reman lihegve követte; néha megcsúszott egy-egy mohás kövön, hátát égette a nap. Már az erdõ alatt járhattak, mert ha nem is látta még, de hallotta a fenyõk halk zúgását a fenti szélben.
- És... mi volt... aztán? - kapta el a legfelsõ szikla peremét. Melege volt, de mikor felhúzódzkodott és leült a kövek közé, hûvös szellõ ölelte körül.
Gorry letette a zsákot, bekötötte száját. Reman most közelrõl megfigyelhette fejét, a haját. Meglepõdött, mennyi õsz hajszála van a fiatalembernek. Harmincéves lehetett csupán.
- Menjünk - Gorry vállára dobta a könnyû zsákot, és elindult, be a fák közé. Csak akkor szólalt meg ismét, mikor kiértek a kunyhók felé vezetõ ösvényre.
- Ruan még reggel eltûnt. Yagel egész nap kereste, de nyomát sem lelte. Délutánra egészen felbõszült. Csak annyit látott, hogy Fenillával ment ki a faluból. De most Fenilla sem volt sehol... Yagel üvöltözött: ha azonnal nem kerítjük elõ Ruant, lelõ engem. Én éreztem, meg is teszi. Azt a vascsövet mindig felém fordította. Albort... Albort is megölték, a szemünk láttára. Tudtuk, ez is megteszi, velem is megteszi. Az asszonyok féltek. Aztán láttam, hogy Orhan valamit mutogat Paredónak... A lábuk ugrásra feszült. Én még mindig fenn tartottam a kezeimet... Mindenki egyszerre beszélt, Yagel ordított... Aztán...
- Aztán? - Reman megnyalta kiszáradt ajkát.
- ...valaki nekiugrott hátulról, de olyan erõvel, hogy Yagel felbukott... Nem engedte el azt a puskát, vagy hogy hívják... a fegyverét. De én is hozzáugrottam, és ráléptem a kezére... Akkor aztán mindenki odaszaladt, a nõk is...
Kukoricászsákok alatt görnyedõ nõk tûntek fel. Valaki vidáman kiáltott. Egyre közelebb voltak, és Reman kénytelen volt belenyugodni: Gorry befejezte a történetet. De azért elballagott az óriás mögött a kunyhókig. Detra asszony darabolt két nyulat egy nagy, ferde deszkalapon. A vér kis edénybe csorgott. Ana guggolt mellette: a lefejtett bõröket tekerte össze, felmarkolta. A gyereklány zavartan pillantott az õrnagyra, és gyorsan elment.
A zsákhordó nõk letették terhüket. Aztán lehajoltak, elkapták két kézzel a zsákok alsó sarkait, kifordították a sárga csöveket a földre. Odébb, egy másik kunyhó elõtt a három fiú - Igar, Rald és Redar - ült egy-egy hatalmas fatál mögött. Fénylõ-pergõ szemeket morzsoltak; a vörös és fehér, üres csutkák halomba nõttek mellettük.
A látványban volt valami, ami középkori festményekre emlékeztette Remant. "Idõutas vagyok gondolta -, visszajöttem a középkorba." Szemét még egyszer végigjártatta a kés alól kiforduló, szétvált nyúltagokon; a fatálakban növekvõ aranyhalmokon; a gyorsan mozgó, barna vállakon. Aztán elindult a gyümölcsös felé.
35
Órákig gondolkozott, emiatt alighanem túl késõn jött ebédelni. De senki sem korholta érte. Cseréptálban forró kását adtak feketés lepénykenyérrel. Vita adta ki az ebédeket; Reman a nõ arcába pillantott, és két szón kívül semmit sem szólt. Hamar bekanalazta az ételt, és elment. Maga sem tudta, miért került a kukoricás szélére. Végigment a meredély mentén. Hallotta a zajt; törték a csöveket, vágták a töveket. Elkerülte a hegylakókat, lassan sétált a legelõ szélén, a faraktár felé. Arrafelé nem látott embereket.
Tehát Yagelt megölték. Õk ölték még. Ha a másik kettõt nem is, az õrmestert biztosan. Gorry története beismerõ vallomásnak számít. Bár... még mindig sok a homályos pont. Nem világos minden. Mi történt Ruannal? Yagel egész nap kereste, mégis, villámgyors haláláig sem tudta meg, mi lett társával. Talán elszökött a katona? Lement a síkságra? Akkor megmenekülhetett. De tudnának róla. Az EKAFO-nál biztosan. A Hegy körül nem hullámzott annyit a front. Ruan, ha hetekkel feljövetelük után lement - mert hisz nem hamarább -, nem találkozhatott már ellenséggel. Ha lement... Õróla egyik hegylakó sem beszélt. Ruan eltûnt, mint a vízbe dobott kõ.
Ekkor jutott eszébe Fenilla. Mit is mondott a vihar után, ott a kunyhóban, a tûz mellett?... "Ha majd azt hiszed, mindent megtudtál, keress meg..." Mi volt ez, ígéret? Vagy üres szavak...? Mit tudhat a bolond lány? Legfeljebb megvilágít néhány részletet. Bár Fenilla már nem keltett Remanban kedvezõtlen benyomást. Vela ugyan azt mondta róla, hogy a lány nem normális. Az öregasszony tévedett volna? Vagy - és ez a lehetõség csak most jutott Reman eszébe, belevágott, mint villám a szurokéjszakába - Vela óvni akarta Fenillát, az unokáját, szerette volna, ha Reman békén hagyja a lányt...? "Inkább bebeszélte nekem, hogy a lány bolond. Hogy ne zaklassam kérdéseimmel... Tehát tudhat valamit Fenilla..."
A faraktár mögött egy helyütt hiányzott a fû; nemrégen sarlózhatták le. A fûcsonkok világoszöld végén nedvcseppek csillogtak. Csonka fûdarabkák siratták kristálykönnyekkel testük levágott, elhurcolt darabjait. Reman a temetõ felé tartott, maga sem tudta, miért. Nem is nézett oda, ahol Trianával szokott találkozni. Már messzirõl feltûnt valami idegen dolog a temetõben. Nagy, fehér, mozdulatlan.
Vela sírján két ezüstfenyõ-csemete. Az öreg Tubb...
Albor sírjáról eltûnt a kõ. Helyette - ott a szobor. Azon a síron nem nõ fû, oda nem ültettek semmit. Reman lassan körbement, míg szembekerült a kõfejjel. Ismeretlen, de most már kissé mégis ismerõs arc. "Védtelen, tiszta vonások a száj körül - jutott eszébe ismét. - Gondtalan szemek. Az ilyenre mondják, hogy ártatlan tekintet."
Végigment a másik ösvényen is, a sziklába vájt, nyitott víztároló mellett. A nap nem tûzött már olyan erõsen; felhõk jöttek délrõl, meleg szél hátán suhantak. Reman érezte, hogy inge, haja alá furakodnak az apró széllökések, jó volt most a Hegyen, kellemes.
Szerencséje volt; Fenilla Anával kettesben vizet hordott a csemetékre. Az õrnagy odament hozzájuk, közben körülnézett. Több hegylakót nem látott sehol.
- Segíthetek? - kérdezte, és kivetté Ana kezébõl a vödröt. Tekintetük egy pillanatra találkozott; a gyereklány elérthette a helyzetet, mert gyorsan feltalálta magát:
- Megyek, megnézem a kecskéket, kaptak-e enni - és elsietett.
Fenilla nem szólt. Kiosztotta vödre vizét két facsemete között, és elindult a ciszterna felé. Reman lassan követte. Csak akkor szólt, mikor a lány vödre millió darabra törte az ég és a felhõk sötét tükörképét a tartály felszínén.
- Egyszer azt mondtad, jöjjek hozzád, ha már majdnem mindent megtudtam.
Halk volt a szó, mégsem súlytalan. Fenilla kiemelte a vödröt - oldalán apró patakok igyekeztek vissza csorogva, mintha nem akarnák elhagyni a nagy anyavizet -, és némán indult újra a lány a csemeték felé. Reman is merített és követte. A lány vékony testét nézte. Várt.
- Tudom, mi történt a három katonával - folytatta aztán -, csak a negyedik; Ruan sorsa nem világos.
Fenilla hallgatott. Csurrant, ömlõn a víz. Sárgöröngyök apró hada rebbent fel. A facsemeték fegyelmezett sorokban álbak. Reman szeme önkéntelenül regisztrálta a látvány részleteit.
- Vadállatok voltak - suttogta Fenilla. - Tudom.
- Megverték az apámat. Engem bevittek a kunyhóba, és...
- Tudom.
- ...nem is egyszer. Sokszor... Trianát is.
- Trianát is...? - a férfiban feljajdult valami; elpattanó acélhúr zúgott haldokolva, hosszan. - Mondom, olyanok voltak, mint a vadállatok. Megérdemelték a sorsukat.
Reman nyelt egyet. Az iménti ütés erõs volt. Már a ciszternánál álltak megint, egymással szemben, vödörrel lógó kezükben.
- Megérdemelték - felelte Reman. - De szeretném tudni, mi történt. Pontosan tudni. Az utolsó napon reggel Ruan...
Meglepõdött, mert Fenilla a szavába vágott, mintha már túl akarná tenni magát egy fájdalmas kötelességen:
- ...reggel azt mondtam Ruannak, jöjjön velem, mutatok valamit, valami nagyon fontosat... Yagel nem volt ott akkor. Nekem pedig fájt minden tagom, mert elõzõ éjjel is behurcoltak a kunyhójukba, szétfeszítették a lábaimat, és...
- Ne ezt meséld.
Reman nagyon megsajnálta. Mintha más Fenilla állt volna most elõtte. A haját nézte, a vékony piheszálakat.
- ...röhögött, azt hitte, mást akarok tõle... Elmentünk ki a sziklákra, ahol egyszer veled beszéltem... Hozta a fegyverét is, de én nem féltem. Tudtam, nem szabad várni, most kell megfennem...
Fenilla hangja száraz volt. Fahang. A lány a földet nézte maga elõtt; lassan leült a ciszterna szélére.
- ...ott a legmeredekebb a sziklafal... Úgy tettem, mintha félnék. Azt mondtam neki: az elõbb embereket láttam odalenn, sok embert egyforma zöld ruhában, jöttek felfelé, és mintha csillogott volna valami a kezükben, olyan fegyver, ami nála is van... Ruan megijedt. "Hol láttad?" - kérdezte. Furcsán mély lett a hangja, rekedt, és a homlokán hirtelen sok apró izzadságcsöpp volt, Félt. Mondtam, innen fentrõl látni az ösvényt, és látni, ha idegenek jönnek lentrõl. Ruan elhitte. Odamentünk, én elõrementem, nehogy azt higgye...
- Pedig azt akartad - Reman testében felkúszott a jeges rémület. Önmagát látta néhány nappal elõbb, Fenillával, ugyanazon a sziklán. A lány kiáltása: "Leesel, katona!". Hát persze. Minden világos.
- ...kihajoltunk, én meg odasúgtam neki: "Ott vannak, ni! Pihennek az ösvény mellett." Ruan félretolt, és maga hajolt ki a meredély fölé...
Fenilla felállt. Ajkát rágta. Most néztek csak egymás szemébe. A lány könnyezett. Keze feje makacs mozdulatával törölte le a cseppeket. Remannak az imént látott fûszálak jutottak eszébe. A fûszálak is harmattal emlékeznek.
- Sokáig hallottam még az üvöltését, ahogy zuhant... Legalább egy évig hallottam minden éjjel. De most már jól alszom. Nincs semmi baj - mosolyogni próbált Fenilla, és megmerítette vödrét.
Reman mélyet lélegzett.
- Mikor találtátok meg? - kérdezte.
- Hetek múlva, mert én senkinek sem szóltam. A fiúk mentek le gombáért... Félig elrothadt, kikezdték a madarak. Ott kaparták el a sziklák között, messzirõl, hosszú botokkal,
- És a fegyverrel mi lett?
- Elásták azt is.
- Köszönöm, Fenilla.
A lány már nem nézett az õrnagyra. Mélyet sóhajtott, felkapta a vödröt, ment. Reman hallgatott. Fenilla kisebb lett, eltûnt, pedig nem ment messzire. Ott hajladozott a csemeték között. Reman elindult ellenkezõ irányba. Sötét felhõk jöttek, de mögöttük már látszott az ég világoskék darabja. Fényben úszó, reményt keltõ, ragyogó csík.
36
- Holnap reggel elindulok.
Reman és Volder a tanácskozóhely kõszékein ültek. A kihûlt hamu sötéten feküdt a tábortûz kormos kövei között. Néhány elszenesedett facsonk fénylett tompán, Esteledett. "Ez az utolsó napom a Hegyen - gondolta Reman -, holnap ilyenkor már..."
- Holnap ilyenkor már a városban leszek mondta ki Hangosan.
Volder csak nézte az õrnagy arcát, nem válaszolt. A felhõk párává és messzeséggé foszlottak, semmivé váltak, zöldesrózsaszín sávok jelezték, hol megy le a nap.
- Ami élelmet elfogyasztottam, az nektek nyilván értéket jelentett - folytatta Reman. - Szeretném kifizetni... - belsõzsebébe nyúlt, már ujjai közt érezte a szerény bankjegyköteget.
- Hagyd csak. Vendég voltál.
- De ti keményen dolgoztok minden falatért. Semmit sem adnak ingyen. És pénzre nektek is szükségetek van, ha olykor lementek a városba.
- Eladjuk a bõröket - mondta Volder. Reman elõhúzta a pénzt, de a férfi nem nyújtotta érte a kezét. Sõt. - Tedd csak el, Reman. Inkább arról beszélj, mire jutottál.
Tudta az õrnagy, hogy elkövetkezik ez a perc, mégsem készült fel rá. Tanácstalanul nézett Volder szemébe:
- Mindent tudok, és semmit sem értek.
Volder keserûen mosolygott:
- Úgy vagy, mint én - felelte. - Bár én nálad jóval többet tudok a dologról, hisz magam is átéltem. De megérteni... megérteni nagyon nehéz. Sokszor gondolok rá azóta is. Talán, ha egyszer más bolygók lakói szállnak le a földre... Akkor meg fogjuk érteni. Mert most is akkora volt a különbség köztünk és köztük. Azok négyen nagyon messzirõl jöttek, Reman. A háborúból. Ide, ahol soha nem volt háború, ahol még kezet sem emeltünk egymásra soha... Éreztem az elsõ órától, hogy összeütközés lesz a vége. - De reméltem, hamar elvonul az a négy... Maradtak. A többiek - intett fejével a kunyhók felé - semmit sem vettek észre. Nem érezhették meg, védtelenek voltak. Nem ismerték a lenti világot.
- És te...? Ismerted?
Volder felnézett. Szeme körül ráncok.
- Persze... Nem vetted még észre, Reman...? Én odalentrõl jöttem.
Reman hallgatott. Hát igen. Egész idõ alatt motoszkáltak benne ilyen megérzések, Volder nem úgy beszélt, nem úgy gondolkodott, mint a hegylakók. Ámbár lehet, hogy azok is ilyenek, gondolta, de velük nem beszéltem filozófiáról.
- Tizennégy éve élek itt, Reman. Negyvenéves voltam; mikor otthagytam... azt a lenti világot. Tudod, az ember mindig vándorol. Akkor is, ha egy helyben ül egész életében. Ahogy öregszik, ahogy gyûlnek benne a tapasztalatok, úgy vándorol egyre messzebb saját gyermekkorától. Az egyszerû, fájdalommentes tisztaságtól a piszkos, megaláztatásokkal teli, keserû-édes felnõttkoron át az öregség felé. Odalenn túl erõs volt a világ, túl gyenge volt az ember - egymagában. Túl gyenge voltam én is... Bármin akartam változtatni, nem sikerült. Most már tudom: nem is sikerülhetett. Akkor hallottam a Hegyrõl, akkor találtam rá erre a kis zárt világra. Tudod, Reman: itt lehet valamit építeni. Itt a szemem láttára bontakozik ki a... nem is tudom, hogyan nevezzem. A változás. Trandin és Igar abban az évben születtek, mikor idejöttem. Két vörös arcú, ordító csecsemõ; abban a korban az ember olyan állat még... Aztán a szemem láttára nõttek. Taníthattam, formálhattam, alakíthattam ezeket a kezdõ embereket. Tulajdonképpen elégedett lehetnék. Az itteniek mind elismerik tudásomat, érzik, hogy a világról én tudok itt a legtöbbet. Én két világot ismerek, Reman. Mindkettõben vannak jó dolgok, de nem lehet ezeket összehozni, egyeztetni, csak párhuzamosan létezhetnek, nem ugyanott, ugyanakkor. Kizárják egymást. Itt a Hegyen az a legfontosabb, hogy mindenki a többiekért éljen, csak az összesség érdeke legyen neki fontos. Lehet, hogy Paredo vagy Vita, Trandin vagy Ana nem is tudják ezt, csak érzik. Én meg is tudom fogalmazni, értem is. De milyen jó lenne, ha a Hegy nem sziget lenne egy ellenséges tengerben...! Vándorlunk, afféle lelki hajléktalanok vagyunk. Egyetlen reménységünk; a gyerekek. Úgy kell õket nevelnünk, hogy...
Volder hirtelen abbahagyta. Legyintett. "Minek is mondom én neked mindezt" - ez volt az arcára írva. Reman hallgatott; nem tudta; miként értelmezze a férfi iménti monológját. De Volder újra megszólalt:
- Ami történt, a mi hatalmas szégyenünk volt. Mert annyi évig éltünk erõszak nélkül, békességben, nyugalomban-de mikor odalentrõl feljött az erõszak, mi is csak azzal voltunk képesek erre válaszolni. Nem voltunk elég türelmesek. Elég erõsek...? Lehet. De akkor; azokban a napokban azt hittem, vége lesz a Hegynek. Hogy felbomlik itt minden... Szerencsére valami mégis erõsebb volt az emberekben.
Reman nyugtalanul mozdult: - Megtorlástól nem féltetek?
- Mint rossz diákok a csínytevés után, számítgattuk magunkban, mi történhet. Azt tudtuk, hogy odalenn háború folyik, nagy a zûrzavar. No és... igazunk volt. Te nem tudhatod, Reman, milyen szörnyû volt az a néhány hét, amíg azok négyen ...aztán már csak ketten... Te katona vagy. Lehet, láttál is hasonlót. Mégsem érezheted át igazán. Ez megszállás volt: ezen mit sem változtat, hogy azok négyen a mi nyelvünket beszélték, és nem nevezték magukat ellenségnek. Õk... ellenség voltak, Reman.
- De mi történt velük? Miért viselkedtek így veletek...?
- Ezen is töprengtem. Talán sejtem is a választ. Iszonyú pokolból érkezhettek ide. Magad mondtad, partizánok voltak. Azt hiszem, elõtte évekig kínlódtak erdõkben, hegyekben, gyilkoltak másokat, õket is üldözték és gyilkolták, éheztek, fáztak, sebeket szereztek... Ezt mind tudom. Megértem. És akkor hirtelen, varázslatos gyorsasággal idecsöppentek, a Hegyre, közénk. Óriási volt az ellentét az itteni élet és addigi, elõzõ életük között Õk négyen egyszer csak egy oázisban találták magukat. Körös-körül fegyverek dörögtek, halomra öldösték egymást az emberek - közben és utána itt mi szép csendben szedtük a krumplit, ittuk reggelente a kecsketejet, etettük nyulainkat... Idefenn csend volt és békesség; nyugalom és biztonság. Én nem csodálom, hogy szerettek volna itt maradni a háború végéig. A Hegy számukra a menekülést jelenthette volna. Az életet...
- Katonaszökevények --morogta Reman. - Dezertáltak a seregbõl.
- Ugyan. Próbálj kilépni az egyenruhádból. Az agysejtjeid is zöldbe öltöztek...? Négy fiatal férfiról van szó, kiszabadultak a fegyelem, az életveszély béklyóiból. Itt semmitõl sem kellett tartaniok, kényelmes, biztonságos életre számíthattak.
- Éppen azért nem értem a dolgot. Miért kellett erõszakhoz folyamodniok?
Volder arcán rövid, ideges mosoly szaladt át. Egy villanás csupán.
- Mert az erõszak a vérükben volt, Reman. A kenyerük volt, vele éltek évek óta, éjjel-nappal erõszakkal tevékenykedtek, és ellenük is erõszakot használt mindenki... Tehát az erõszak számukra a legtermészetesebb eszköz volt. Az egyetlen eszközük volt, Reman.
- Néha jó az erõszak. Néha kell.
- Úgy gondolod...? - Volder szakállát simogatta. - Tudod, Reman, akibõl hiányzik valami, az erõszakot alkalmaz, hogy ezt a hiányt pótolja... Ha hiányzik belõle a jóság, a tudás, a szervezõkészség, a segítségnyújtás képessége... Ilyenkor jól jön neki az erõszak.
- Térjünk vissza Yagelhez. Azt hiszed, eszébe sem jutott, hogy más utat válasszon, ha itt akart maradni.
- Elég lett volna egyetlen szó. Egyetlen szó, érted? Ha odaálltak volna elénk, és azt mondják: fogadjatok be, veletek akarunk maradni... Elásattuk volna a fegyvereket, és még aznap befogadtuk volna mind a négyet... De nem, õk nem akartak dolgozni, azt szerették volna, ha mi szolgáljuk ki õket, ha a rabszolgáik lennénk... Ez a gondolkodás is az erõszak szeretetének következménye. Yagel és társai - talán Erod kivételével - el sem tudták képzelni, hogy másképpen is lehet emberekkel bánni. Ez bosszulta meg magát.
Reman elgondolkozott. Fenilla jutott eszébe. A nap már csaknem eltûnt.
- Tudod-e, mi történt Ruannal? - kérdezte Voldertõl.
-Tudom - bólintott -, lezuhant a szikláról.
- De ezt nem csupán a gravitáció okozta - keményedett meg az õrnagy hangja:
- Ezt is tudom - bólintott ismét, nyugodtan Volder, és újra Reman szemébe nézett. - Fenilla lökte le.
- Miért...?
- Még kérdezed? Azt mondtad, mindent megtudtál. Akkor tudod azt is, mit mûveltek a nõkkel azok a barmok.
- Hallottam, hogy... több ízben...
- Nem hallottál mindent. Nem arról van szó, hogy esetenként hárman-négyen megerõszakolták valamelyik nõt. Ez csak az elején történt, mikor még négyen voltak. Fenilla, Triana, Leida került sorra... A többi nõt azért hagyták békén, mert vagy túl öregek, vagy még gyerekek voltak... Késõbb, mikor már csak Yagel és Ruan voltak, kényszerítették a két lányt, Fenillát és Trianát, hogy lakjanak az õ kunyhóikban... Hogy mindig kéznél legyenek, érted, Reman?
Reman lehunyta szemét. Szellõ jött délrõl, haját borzolta: Szemhéja alatt millió csillag ragyogott, majd lassan kihunytak. Képzelõdés.
- Trianát is...? - kérdezte rekedten.
- Igen. Õt Yagel... Hiszen a gyerek is az övé. Szétrobbant a világ, Reman kinyitotta szemét, fekete volt már az ég. Ezek az esti beszélgetések Volderrel - Triana és a gyerek -, Reman érezte, vére lüktet ereiben, a fülében pattogott, homlokán kidagadt egy másik ér.
- Mit mondtál? - kérdezte lassan, de rögtön eszébe jutott, nem viselkedhet gyanút keltõen, igyekezett hát közömbösen folytatni. - Triana gyereke amazoktól származik? Ez meglepõ.
- Lehet - Voldernak semmi sem tûnt fel. - Yagel volt az apja.
- De nekem azt mondták, Trianának volt egy férje, aki meghalt...
- Azt csak neked mondták. És az idõk végezetéig azt fogják mondani minden idegennek, ha rákérdez.
"Hát persze. Gondolhattam volna magamtól is. A gyerek neve: Yag. És a szeme... zöld. Mint az õrmesteré. Yagel - Yag. Yagel - Yag. De miért?"
- De akkor miért szülte meg? Minek nevelitek fel?
Volder kivárt egy percig. A sötétség nagyon összesûrûsödött körülöttük.
- Triana maga döntött úgy, hogy megszüli. Tizenkilenc éves volt... Mi pedig bosszúból neveljük fel. Bosszúból, érted...? Az erõszak gyerekébõl ugyanolyan embert faragunk; mint az itteniek. Yagel fegyverrel jött, gyilkolt, erõvel kényszenített ki mindent, rémület és fájdalom közepette nemzette a gyereket: De ebbõl a gyerekbõl mi másféle embert csinálunk: olyant, aki nyulakat etet, gombát szed, búzát arat, kukoricát morzsol, fát vág, tábortûznél énekel...
Hosszan hallgattak. Remannak rengeteg gondolat forgott a fejében. Yagelt látta maga elõtt, amint a feltartott kezû Gorryt követve bevonul a kunyhók közé.
- Akárhogy is van, a négy közül kettõt ti öltetek meg.
Volder fakófáradt hangon válaszolt.
- Próbálj magadba nézni. Nem azért van-e szükséged mindenáron a tudatra: a hegylakók gyilkosok - mert amit idefenn tapasztaltál, az... jó? Lelked mélyéti elismered, hogy az itteniek sok mindenben felette állnak a városlakóknak. Önkéntelenül is keresed a rosszat, ami bennünket is lehúzna a mélybe, hogy végre egy szinten legyünk azokkal, akik között élsz, Reman.
Az õrnagy végiggondolta a dolgot. De nem adott igazat a szakállasnak, mert újra megmozdult benne a vizsgálóbíró-detektív-ügyész:
- Yagelt és Ruant meggyilkoltátok.
- Ha ilyen hangon támadsz, csak egy szóval védekezhetek - felelte Volder, és ki is mondta a szót -: önvédelem.
Igen, önvédelem. Reman most Fenillát látta maga elõtt, amint ravaszul, bosszútól égve; elõre megfontolt szándékkal a meredély szélére csalja Ruant, hogy... és Trianát: röhögõ férfiak feszítik szét combjait, és...
- Yagel mivel fenyegetõzött az utolsó percekben?
- Azt kiabálta: ahogy megölték Albort; úgy most sem fog habozni, és lelövi Gorryt, ha nem kerítjük elõ Ruant. Az az ember rettenetesen félt. Képzeld csak el, Reman: négyen jöttek fel. Észrevették, hogy védtelenek vagyunk, azt hitték, uraink lehetnek. De ez a jól kigondolt építmény már néhány hét múlva repedezni kezdett. Elõbb Erod lázadt fel. A lövöldözésben odaveszett Yagel egyik embere, Marmin is, aki pedig szilárd támaszának számított. Ketten maradtak. Így is sakkban tartottak bennünket egy ideig; aztán egy reggelen nyomtalanul eltûnt Yagel utolsó társa is. Halálos veszélyben érezte magát. Pedig elmenekülhetett volna. Még mindig elmehetett volna, senki sem állt útjába. De nem, esztelenül és makacsul hitte; felépítheti újra a romba dõlt birodalmat...
- Mi volt a te szereped azokban a hetekben?
- A hegylakók számítottak rám. Tudták, hogy én ismerem a legjobban a lenti embereket. Azt hitték, csodát teszek... Nem mondhattam el nekik, hogy a katonákkal, az erõszakkal, az uralkodni vágyással szemben én is éppoly idegenül és védtelenül állok, mint õk...
- Hogyan halt meg Yagel?
Reman vigyázott, hangja ne a vizsgálóbíróé legyen. De így is túl szigorúra sikerült. A sötétségben csak hangjuk találkozott, vándorolt. Már feltûntek a csillagok is. Reman mindenrõl elfeledkezett; Trianáról is.
- Yagel kezében a fegyverrel hadonászott, hol erre fordult, hol arra... Ott álltunk körülötte, mindnyájan, az összes felnõtt. Csak Fenilla hiányzott. Ismered az olyan perceket, Reman, mikor hirtelen mintha összesûrûsödne a levegõ is, az agyunk lefilmez minden apró mozdulatot, és ezekre késõbb is élesen emlékszünk...? No, hát ilyen volt az a perc is. Nem tudom, meddig tartott... Yagel üvöltözött. Fenyegetve. Most már tudom, õ is félt, nagyon félt. Csak úgy menekülhetett meg, hogy mindent egy lapra tett fel; ha sikerül megijesztenie bennünket, behódolnak ismét, aztán majd meglátja... hát erre számított. De valami közbejött.
- Ezt mondd el - kérte Reman.
- Nehéz... Magam sem tudom pontosan. Fellázadtunk. Mindnyájan, egyszerre, anélkül hogy elõzõleg összebeszéltünk volna. Eljött a pillanat, mikor megéreztük: most kell véget vetni a dolognak, Yagel egyedül van, Rutin sem segíthet rajta... Akkor még nem tudtuk, mi történt Ruannal, azt hittük, feladta a dolgot, és titokban lement a síkságra, visszament... Yagel egyedül állt szemben velünk.
Mikor harmadszor vagy negyedszer ordította, hogy elbánik velünk... valaki hátulról a térdhajlatába vetette magát. Pedig soha sehol ilyesmit nem láttak a mieink...
- Ki volt az?
- Nem tudom, Reman, csak egy villanás volt az egész. Késõbb, ha errõl beszéltünk, soha nem dicsekedett egyikünk sem, hogy azt az elsõ mozdulatot, azt a mindent eldöntõ tettet õ követte el... Talán szégyellte magát. Végül is... Gyilkoltunk.
- De hogyan? - beteges kíváncsiságnak tûnhet ez a kérdezõsködés, gondolta az õrnagy, - de tudnom kell, tudnom kell mindent.
- Hogyan...? Hát... agyonvertük, széttéptük Volder megrázkódott; Reman nem látta, csak hallotta. A szakállas férfi felállt. Eltakarta a csillagok egy részét, egészen közel volt az õrnagyhoz. - Valami csúnya, fekete ösztön tört ki belõlünk, akár a láva. Forró, kegyetlen gondolat, egy szempillantásig tartott csupán: De ennyi is elég volt. Mikor láttuk, hogy Yagelt ledöntötték lábáról, bennünk is megmozdult, kicsordult ez a láva. És... ugrottunk. Egyenesen arra a lehanyatló emberre, aki nem is ember, hanem minden rossz, minden bajunk forrása volt. Ütöttük, ahol értük, ököllel, kõvel, botokkal. Rettenetesen átkozódott, négykézlábra állt... akkor rugdaltuk. A végén már csak üvöltött, mint egy sarokba szorított állat... Kifröccsent a vére... Téptük, maitok, vertük, és megint nem tudóm, mennyi ideig tartott az egész. Mikor lecsillapítottuk egymást, Yagel már nem mozdult. Felismerni sem lehetett, véres hústömeg volt... Hosszú botokat hoztunk, rájuk lökdöstük a tetemet, és elvonszoltuk, elástuk... Aztán magunkhoz tértünk. Furcsa esténk volt; nem néztünk egymásra, mindenki kerülte a többit, és vártuk, mikor jön vissza Ruan. Igen, akkor már nem féltünk... Aztán eltelt néhány nap. Nem beszéltünk róla. Késõbb megtaláltuk Ruan oszlásnak indult hulláját... Megnyugodtunk.
- Beszéltetek róla késõbb? Egymás között?
- Néha. Ritkán. És most... mióta te itt vagy.
Volder nem mondta: gyere. Reman csak távolodó lépteit hallotta. Nem látta a sötétség határát; felállt, várt, míg szeme elválasztja a földet az ég szélétõl. Bukdácsolva ment be-a fák közé. A kutyák felugrottak, aztán megint csend, mély csend lett a Hegyen.
37
Megint csönd volt, vágott-száradó fû illatától terhes tücsökpercegõ, szellõbolyongó csönd. A halomba rakott fák közt apró állat mozdult - pele vagy egér? Reman jólesõen állt, beszívta a Hegy illatait, várt. A farakásban mocorgó állatra gondolt. Mekkora lehet az élettere? Meddig terjed léte határa? Ötven, száz méterre a farakástól? Messzebbre nem ajánlatos eltávolodnia. Ha gondolkodna, ez a százméteres kör képviselné számára a való és egyetlen világot, mitológiába ködölne minden, ami e körön kívül van. Talán el sem hinné, Hogy létezik más is. Mi sem vagyunk másmilyenek, gondolta Reman és felnézett. A nyár végi égbolt õzemet fárasztó ékszerpompában ragyogott. Ez a mi körünk, gondoltó Reman. A tejút és még ami odább van. Más világok ezrei, ahol ugyanúgy állnak valamiféle lények egy-egy bolygón, kifelé figyelnek, töprengenek. Óriásiak a távolságok, de végül is: nincs távolság; mert minden legyõzhetõ. Elõbb vagy utóbb. Két pont között nem csupán egy ösvény létezik.
Furcsa volt arra gondolni, hogy egy porszemen álldogál valahol az iszonyúan hatalmas fekete semmiben, és tõle-tõlük-tõlünk-teljesen függetlenül mozognak a világnyi holt anyagtestek érzéketlen pályájukon.
Aztán jött Triana, és eltûnt a kozmosz. Összebújtak.
- Gyere az erdõbe - súgta Triana.
Már a fák között mentek, összekapaszkodva, mikor a férfinak eszébe jutottak Gorry szavai. Volder szavai. Yag, a gyerek - szorítása meglazult Triana derekán -, de rögtön ismét magához ölelte, kétségbeesetten, fuldokolva.
- Kicsi, szegény Triana - mondta, és letérdelt elõtte. A nõ hagyta; hogy Reman szoknyájába túrja fejét. Combjához szorította a férfit, védelmezõn. Anyásan.
- Szegény Reman - mondta õ is. De ez nem hangzott gúnyként. Így merevedtek mozdulatlanná, percekre. Aztán Reman felugrott, és a sötét fák közé vonta Trianát. A puha levelekre terítette zubbonyát.
- Gyere...
Most nem beszéltek. Ismerõs és mégis vadidegen-édes tájak felé elbolyongó kezek keltettek gerincbe hatoló gyönyörizgalmakat. Trianában nem volt semmi nõies szemérem. Talán a Hegyen ilyenek a nõk. Aktív volt és izgató. Torkából felfelbugyborékolt a kéjes nevetés. Testek simultak egymásra, ellökõdtek, meleg bõr pórusai lélegeztek kéjt. Aztán - már meztelenül - egymásra találtak, ritmusba lendültek...
Kiáltásuk egyszerre harsant fel, vadmadár rebbent rémülten, elhaló zaj a fekete ágak közt. Reman Triana vállát harapta, hátában érezte a nõ bemélyedõ körmeit. Aztán mintha tengerben állna, és apályvíz ereszkedne alá, már csak derékig, combig, térdig, bokáig ér - lecsillapult. Lihegtek egymás fülébe, aztán Reman is a földre heveredett. "Állatok vagyunk - gondolta. - De jó állatnak lenni...!"
- Miért mondtad, hogy szegény vagyok? - kérdezte késõbb a férfi.
- Mert sajnállak. Holnap lemégy, és... minden olyan lesz neked, mint eddig. Hány éves vagy...?
- Negyvenöt.
- Negyvenöt éve élsz már úgy.
- Hogy?
- Hát... úgy. Telnek a napjaid, és mit csinálsz?
- Igazad van. Semmit. Elvesztettem negyvenöt évet, és lehet, még másik ugyanilyen negyvenöt vár rám.
A csillagokat nem látta, fák alatt feküdtek. Alig mozduló lomha lombok, fekete barlang. Reman közelebb bújt Trianához. A gyér fényben is látta a nõ felmeredõ, szép melleit. Közéjük csókolt. Triana felnevetett, átölelte:
- Te kisfiú... gyere.
...Újra kigyúlt körülöttük az avar, édes kínlángok nyaldosták combjaikat, feszülõ vágy robbant beteljesülésbe.
Mintha világosabb lett volna az erdõ, Reman már néhány fát is látott. Hajnal...? Messze volt még a pirkadat. Kellemes fáradtság lopózott tagjaiba. Triana, Triana...
- Volder odalentrõl költözött ide?
- Igen.
- És mi volt azelõtt?
- Nem tudod...? Orvos.
- Igazi orvos? - ült fel hirtelen a férfi.
- Persze. Olyan, aki gyógyította az embereket... Van neki egy nagy papírja is, tekercsben.
- Diploma...?
- Nem tudom. Mi az, hogy dil... dilpo...
- Mindegy. Szóval Volder igazi orvos volt?
- Most is az. Minket gyógyít.
- De hisz nem hozott magával semmit. Mûszerek, gyógyszerek...
- A fejében van, ami kell. Fõleg füvekkel gyógyít.
- De miért jött ide? Miért nem maradt odalenn?
- Mert sohase fogadott el pénzt a betegektõl. Ingyen gyógyított mindenkit, mesélte egyszer... A többi orvos elüldözte a városból, ahol élt.
"Ha mindig az öledben tarthatnám a fejemet. Idebújnék, oly meleg a hasad finom bõre. Nem érdekelne már semmi. Hogy kevés a pénzem, hogy csak õrnagy vagyok. Tudnál-e kárpótolni mindenért, amit eddig elmulasztottam, elvesztettem?"
Egyszer csak észrevette, hogy Triana sír.
- Mi van, kedvesem? - hajolt föléje. Csakugyan aggódott. A hangjában lehetett valami megindító, mert Trianából kitört a zokogás. Hiába kérdezgette a férfi, mi történt, választ jó ideig nem kapott. Ezért maga próbálta találgatni: - Az a baj, hogy elmegyek...? Hiszen tudtad. Elejétõl fogva tudtad... és én is tudtam. Ne sírj... Momper jó férj lesz, biztosan az lesz...
Késõbb úgy bújtak egymáshoz, görcsös ragaszkodással, akár két félõs madár a nagy fenyegetõ éjszakában. "Ketten vagyunk a Hegyen, a világon. A világ felett, a Csúcson. Ez lenne a boldogság...? Talán igen, mert csak pillanatokig tart. Az egész élettel szemben ezek csak pillanatok. Most fenn vagyok a Hegyen - több értelemben is. Aligha leszek valaha ismét ilyen magasan. Ilyen magasan a síkság felett. Életem csúcsa a Hegy, mindig vissza fogóm sírni, könnytelen, férfias vágyakozással..." - Ne haragudj rám...
- Nem haragszom.
- Légy boldog, Triana.
- Te is, Reman.
38
Rövid, fura álmai voltak, fel-felriadt, nézte a pirkadat tétova fényeit, majd elaludt megint. Mintha lovon vágtatott volna fél éjszaka (nem tudott lovagolni), kimerülten, összetörten ébredt. Már majdnem elaludt ismét - bár hátában, combjaiban fájdalmat érzett -, mikor halk neszt hallott. Az öreg Tubb emelkedett fel ágyáról. Zörgött zsákjában a szalma. Reman meglepetten vette tudomásul, hogy az öreg átült az õ ágya szélére.
- Hallom, hogy nem alszol, Reman. - Nem alszom - suttogta az õrnagy.
- Maradhatnál még néhány napig - az öreg vidám volt, szeme csillogott a gyér fényben, játékosan rácsapott az õrnagy karjára. - Lakodalom lesz! Nagy lakomát rendezünk...!
Mire gondolhat, vagy kire? - töprengett Reman. Attól tartott, kilesték viszonyát Trianával és a célzás kettejükre vonatkozik. "De nem, akkor nem kérne, hogy maradjak még néhány napig, hanem... hogy maradjak itt örökre. Vagy Momper és Triana lakodalmáról van szó...?"
- Érdekes lehet nálatok egy lakodalom - felelte óvatosan -, de mára rendeltem a Hegy lábához az adószedõ autóját.
Tubb mintha nem is hallotta volna. Felállt, kinézett az ajtón. Reman látta a megvilágított, felálló fehér sörtéket.
- A nap földmelengetõ útjára indul, Reman. Ha most kimegyek a mezõre, lenyúlok, tenyérrel érintem a földet, érzem, hogyan melegszik fel reggelre...
Az õrnagy behunyta szemét. Már nem érzett fájdalmat; mintha a kellemetlen álmokkal együtt elmúltak, emléktelen múltba süllyedtek volna az izmait facsaró érzések is. Nem tudta, meddig feküdt csukott szemmel; de mikor ismét felnézett, Tubb apót már nem látta.
Megborotválkozott a kunyhó elõtt, aztán bement, összeszedte holmiját. A hátizsák szíjai ismerõsen simultak tenyerébe. Már az ajtóban volt, mikor eszébe jutott valami. Hozott egy követ. Zsebébõl kivette a pénzköteget, amit elõzõ este Volder nem akart elfogadni. Letette a szalmazsákra, rá a követ. Aztán kiment.

39
Vita várta az egyik kunyhó ajtajában.
- Gyere reggelizni.
- A többiek hol vannak?
- Dolgoznak - az ébenfekete hajú nõ most sem volt szívélyesebb az õrnagyhoz, mint máskor. Arca mozdulatlan, kemény faragvány. Lárva.
Reman kézbe vette a csészét, ivott a tejbõl.
- Hamarosan indulok - jegyezte meg. Az asszony nem válaszolt. Reman megette a nyúlcombot, a retket, a hagymát. Zsebre vágta az almát - jó lesz késõbb, majd útközben.
- Örülsz, hogy végre elmegyek? - kérdezte. Provokálni akarta, de Vita most sem válaszolt. Odakint zajos csoport jött. Reman kilépett a kunyhó elé. Tudat alatt arra számított, hogy a hegylakók csoportja búcsúzni jön. De tévedett. A látvány - mint elõzõ nap: a nõk félig telt kukoricászsákokat hoztak. Két fiú - Trandin és Igar morzsoláshoz készülõdtek.
- Trandin!
A fiú odajött hívására. Egy darabig nem szóltak, csak nézték egymást. Aztán Reman halkan mondta:
- Ne menj el innen, Trandin. Nem érdemes... hidd el.
Nem várt válaszra, ellépett. Tekintete Trianát kereste. De a nõt sehol sem látta.
Volder jött a gyümölcsös felõl.
- Mikor indulsz? - kérdezte egyszerûen.
- Most - felelte Reman. Kis keserûség gyülemlett fel benne, nem számított-ugyan általános népünnepélyre, de azért valahogy úgy képzelte el: összejönnek mind, akikkel nemegyszer elbeszélgetett, elkísérik az ösvény széléig, Orhan és Lerat, a fiúk, Ana, Detra, Hibbros, Tubb apó. És Triana...
- Elkísérlek - Volder észrevehetett valamit az õrnagy arcán, mert mosolygott. - Arra ne számíts, hogy elbúcsúztatnak. Nem olyanok õk. Túl sokat faggattál mindenkit... De azért nem haragszanak rád.
- Ez a munkám - morogta kelletlenül Reman. Az ösvényrõl visszanézett. A dombhátú, fûvel benõtt házakra. A fákra. Valahol a távolban ott a víztároló, a nyúlólak, ahol a viharban... Olyan volt, mintha legalább egy teljes évet töltött volna itt.
- És az eredmény?...
- A nyomozásra gondolsz?
- Igen - mondta Volder.
Jelentést kell írnom - felelte elgondolkozva Reman -, ismerem a fõnökeimet. Minden attól függ, mit sugalmazok majd a sorok között. Vannak emberek, akik annyira megszokták, hogy a sorok közt olvassanak, hogy már csak ott olvasnak, csak a sugalmazást értik, az igazi szöveg érdektelen számukra.
- Tudom - mosolygott Volder keserûen. Reman rápillantott, és lassan ballagva folytatta:
- A tények ugyan tények, de a következtetések... különbözõk lehetnek. Itt arra fognak következtetni, hogy az a négy ember nem volt még érett arra, hogy elsajátítsa a magasabb eszméket, és magasabbrendû közösségi törvények szerint éljen. Arra a belátásra jutnak majd, hogy a hibát azok követték el, akik egyenruhát adtak ezeknek a férfiaknak, befogadták õket a hadseregbe, holott õk még nem érték el azt a szintet, hogy ezt az elõrelépést kellõen értékelni és megbecsülni tudták volna. Hibát követett el az a parancsnok is, aki ezeket az újsütetû katonákat önálló feladattal ilyen, a civilizált országrésztõl elszakított területre küldte... Sugalmazom majd: fennáll a veszély, hogy a hegylakók kártérítést követelhetnek ama négy személy által okozott gyilkosságért és egyéb károkért. Így biztosan eltemetik az ügyet, örökre. Most majd õk is meg akarnak róla feledkezni. Ugyanúgy, ahogy ti... És az is benne lesz a jelentésben, hogy a két, általatok elkövetett gyilkosság az önvédelem tipikus esetei voltak. Ráadásul... ti fegyvertelenek voltatok.
- És ezután is fegyvertelenek leszünk - Volder megállt. Már a farakás környékén jártak. Méhek zúgtak el mellettük, kék égbõl tûzött a reggeli nap. - Szóval... önvédelem volt. Igen... ez az igazság.
Reman is megállt, Volder szemébe nézett:
- Ez az igazság.
Aztán az õrnagy elfordult. Végignézett a fennsíkon - utoljára: Halkan szólt:
- Menj majd be Tubb kunyhójába... hagytam valamit az ágyon.
Csend. Reman folytatta:
- Az öreg valamilyen lakodalmat emlegetett...
Volder mosolygott:
- Fenillának... gyereke lesz.
Az õrnagy meglepõdött:
- Kitõl...?
A szakállas csak mosolygott. Reman a barna szemekben vidám szikrákat pillantott meg.
- Boldog vagy... Volder?
A férfi elkomolyodott, a messzeségbe nézett. Súlyos lett a csend. Volder válasza késve érkezett:
- Az ember örök vándor, Reman. Minden kanyar elõtt azt hiszi: mögötte várja egy ház, ahol otthont talál. Így vándorol ereje fogytáig.
Aztán csak annyit tett hozzá:
- Ha úgy hozza a sors... visszajöhetsz, Reman.
- Köszönöm.
Kemény kezek találkoztak. Ez a szorítás több volt, mint minden tisztelgés, minden más kézfogás a negyvenöt év alatt, gondolta Reman, és mélyet lélegzett. Még egy pillantást vetett a fennsíkra, és megfordult.
Elindult lefelé.
Hamarosan visszanézett. Volder már eltûnt. A sziklák közé jutva a lábai alá figyelt. A hátizsák még nem húzta a vállát. Szellõ rezdült, szürke kövek gördültek, óvatosan lépkedett.
- Reman...!
Triana állt egy sziklán, magasan. Intett. Reman visszakiáltott. Valami kigyulladt benne, meleg fény, jó fény.
- Trianaaaaa...! A falak visszhangozták a kiáltást.
Aztán Triana is eltûnt, õ pedig ment tovább, lefelé.
40
Egyre komorabb sziklafalak közé került. A déli oldal napfényes melege után a keleti és az északi rész hûvös ösvénye várta. Arra gondolt, mi lenne, ha Triana is teherbe esett volna? "Sosem tudom meg, hogy él itt egy gyerek, az én folytatásom", gondolta.
Felnézett a Hegyre. Hihetetlen, hogy ilyen, hihetetlen, hogy létezik. És a hegylakók...? Idegen törzs, elmaradott és minket túlhaladott egyszerre. El kéne mondani az embereknek, mi van odafenn. Valahogy elmondani nekik. Csak azt nem, hol is van a Hegy. Most még itt vagyok, megtapogathatom a sziklákat, igen, ez az a hely...
Elmondani mindenkinek, hogy létezik a világnak egy ilyen darabja is, ahol...
Rés nyílt a falon, elkanyarodott a láthatatlan ösvény. Mohos kövek sörfala várt.
Árnyék után fény, fény után árnyék. Bukdácsolva, el-elbotolva, de kitartóan kell elõre menni. Itt, ha lefelé visz is utam, felfelé megyek.
El kell majd mondani az embereknek, mi van odafenn. Le kell írnom. Hadd olvassák, hadd gondolkozzanak el.
A kövek fölött a síkságot láttam. Már közelebb került. A döntés hamar született, ott, a szürketehén napban ragyogó, meleget lehelõ kõfal és a távolban felhõk széléig nyúló, barnászöld mezõhátú síkság között. Igen, meg fogom írni a Hegy történetét, mindazt, amit ott láttam, átéltem. Talán... egy kicsit más lesz tõle a világ.
Megkönnyebbülten lélegeztem egy mélyet, aztán újra vállamra dobtam a hátizsákot, és mentem tovább, lefelé-felfelé, elõre.
1979-1980

Nemere István: A Hegy
A szerzõ izgalmas regénye a vad táj, a kalandok, a különös körülmények ellenére is mai, modern problémákat feszeget. A történeten áthúzódó nyomozás szálai pedig állandó feszültségben tartják az olvasót...
Reman õrnagy furcsa feladatot kap az Eltûnt Katonákat Felkutató Osztálytól: évekkel a háború után négy rejtélyes módon eltûnt katona sorsát kell felkutatnia egy hegyi faluban. Az a falu más, mint a világ összes falvai, lakói is különös emberek. Nem tudjuk, hol és mikor játszódik a történet, mégis lélegzet-visszafojtva követjük az alapjában véve jó szándékú, becsületes antikatona erõfeszítéseit, hogy fellelje egykori bajtársai nyomát.
A neve sincs falu lakói tudatosan tartják magukat távol a világtól. Igazuk van-e, lehet-e modern Robinsonok módjára maguk teremtette szigeten élni? Az ornagy, az idegen, a lenti világot képviseli, gondolatai és viselkedése is lenti. Nyomozása kezdetben ezer akadályba ütközik, már-már úgy látszik, még a váratlan szerelem sem lehet szövetségese. Aztán lassan megnyílnak elotte a lelkek, és az ornagy iszonyú emberi drámákról szerez tudomást. A béke szigetébol hogyan lett véres zsarnokság színtere? A minden rosszat ellenzok, az örök jóságra szövetkezettek miért lettek gyilkosok? Hogyan ferdíti el a háború a lelkeket, és teszi bunössé az ártatlanokat?
A Hegy jelkép is - lakói magasról tekintenek le a rossz világra. Ám az ornagy látogatása rég elfeledett - vagy annak hitt - eseményekrol rántja le a leplet. A Hegy lakóit is arra kényszeríti, hogy szembenézzenek egykori önmagukkal.