NNCL382-32Ev1.0

NEMERE ISTVÁN

Műkincsrablók a kisbolygón

MÓRA KÖNYVKIADÓ
1979
JENKOVSZKY IVÁN RAJZAIVAL

Három fiú az Astreán

A Főfolyosón mindig akadt valamilyen érdekesebb látnivaló. Ezen a hosszú, élénk színű műanyaggal borított, keskeny helyiségen át vezettek az űrállomás főbb útvonalai. Erre zümmögtek a takarítóautomaták, porszívó talpaik a padlón surrantak, zöld jelzőfényeik szabályosan hunyorogtak. Erre jártak a felnőttek is, komoly arccal, mindig sietve. A liftek előtt néha fél percig toporogtak türelmetlenül.
 A mennyezetbe süllyesztett lámpák állandóan égtek; az arra haladó árnyéka hol az egyik, hol a másik falra vetődött. A műanyag lemezek mögött kábelek és csövek duruzsoltak, a szellőző résein néha meleg, néha hűvös levegő áramlott ki.
 A Főfolyosó egyik vége a zsilipkamrák előtti nagyobb térségbe torkollott. A fal mellett javítóautomaták álltak, és néhány bányagép várt a sorára. A zsilipkamrák ajtaja ritkán nyílt meg - mindig csak akkor, ha egy-egy kisebb űrhajó érkezett vagy indult az állomásról.
 Aznap Lars állított be elsőnek a találkozóra. Fölpillantott a falba süllyesztett elektronikus órára: 14.31. Persze nem csodálkozott - eddig is mindig ő volt az első. A többiek rendszeresen elkéstek. Még egyszer se történt másképp.
 Leült egy padra, kiterítette az Űrövezeti Híradó aznapi számát; néhány perce dobta ki apja szobájában a távközlőgép. Csak a címekre vetett egy pillantást: Nyári karbantartási szünet az 1. számú marsi energiatermelő központban. A Jupiter sugárzási övezetének mesterséges csökkentése várható a jövőben. A Földön kipróbált mágneses-mező-eltérítők bevetésére is sor kerül majd.
 A második lap alján saját állomásukról is talált egy rövid hírt: „Az Astrea űrállomás bányászati gépeivel megkezdte egy új aszteroida kiaknázását, amely az un. Juno-csoporttal kering Naprendszerünkben. Az űrállomás átvette a csoport sebességét, mellettük halad, így néhány hónapra biztosítva vannak a kitermelő munka föltételei."
 - Mi hírt hoztak a lihegő futárok, Lars? - A szeplős, kövérkés Ariel telepedett melléje a padra. Időnként, ha Ariel sok ósdi könyvet olvasott, maga is azon a régies nyelven beszélt. Lars elmosolyodott; ha tényleg „lihegő futárok" hozták volna ezt a lapot az űrön át!... Igen, Arielnek ez a szenvedélye. Hajdankori regényeket böngész. Az Astrea mikrofilmtárában már csaknem fölfalta az egész közép- és újkori irodalmat, még az egykorú népszerű szakkönyveket is. Édesanyja panaszolta is a többi felnőttnek: „Ez a gyerek alig tanul. Állandóan a mikroolvasót bújja. Már arra gondoltam, kikapcsolom a gépet." Persze nem tette meg. Elég volt, ha Ariel anyjára emelte nagy zöld szemét, és arcára szomorúság telepedett.
Apja egy űrszerencsétlenség során vesztette életét valahol a Neptun körül; ennek már öt éve. Azóta anyja hallgatag lett, sokat foglalkozott Ariellel, és néha, ha senki sem látta, a fiú göndör barna hajára pillantva könnyet törölt ki szeméből. Ariel ritkán használta ezt a fegyvert – csak akkor élt vele, ha olvasási szenvedélyét fenyegették. Mostanában már a földi Világkönyvtárból hozatott mikrofilmeket az évenként négyszer forduló űrpostával.
 - Itt a lap, olvasd - nyújtotta barátjának az újságot Lars -, megtudtam belőle, hogy most hónapokig egy kis bolygócsapatot fogunk kísérgetni.
 - Látod, nekünk nem mondanak semmit - panaszkodott Ariel. - Még azt is az újságból kell megtudnunk, ami az Astreán történik.
- Apám említette tegnap - védte a felnőtteket Lars. - Azt mondta, most aztán annyi munka lesz, hogy ki sem fognak látszani belőle.
- Szóval megint az unalom hideg szele fog fújni - idézett Ariel kedvetlenül vízözön előtti könyveiből. Ugyanakkor majdnem leesett a padról; valaki hátba vágta.
- Szervusztok, űrpatkányok!
- Mi lelt, Don?!
 Don örökké jókedvű volt, és ha némi csínytevésre került sor, nem kellett biztatni. Kifogyhatatlan az ötletekben, de szertelen - ilyennek ismerték az űrállomáson. Bár néhány hónappal fiatalabb volt Larsnál, több centiméterrel megelőzte már a növésben - a fiú nagy bánatára. Arielnek ebben a növekedési versenyben nem voltak esélyei; egy fejjel maradt alacsonyabb mindkét társánál.
- Miért lógatjátok ijesztően üres koponyátokat? Nem szabad letörni, gyerekek!
- Neked könnyű - mondta Ariel. - Neked mindig jókedved van. Még akkor is, ha az Astrea megint lehorgonyoz holmi űrben bukdácsoló szikladarabok mellett, és hónapokig szóba sem jöhet még egy marsi kirándulás sem.
- A Földről nem is beszélve... - legyintett Lars.
Mindhárman jártak már a Földön. Egyszer. Néhány napig. A fejükben még most is kavarogtak a látnivalók, a színek, az illatok. Egy kiránduló csoporttal mentek; rajtuk kívül volt ott még néhány űrövezetben született gyerek, de a többség - az a sok örökké siető felnőtt - úgy rohant, hogy szinte csak órákat tölthettek az Andokban, a Bajkál-tó partján, egy trópusi dzsungelrezervátumban és az Antarktiszon. Ennek már néhány éve, de azóta gondolataik sokszor visszakanyarodtak az anyabolygóhoz. Ahányszor a felnőttek az Astreán befejeztek egy-egy nagyobb munkát, a fiúk mindig abban reménykedtek, szabadságolják az állomás személyzetét. Hiszen a felnőttek rászolgáltak már egy kis pihenőre... De kevés még a bányászati nyersanyagokat kitermelő mesterséges űrállomás, szükség van minden szakemberre.
- A koponyánk pedig nem is olyan ijesztően üres – állt fel Lars -, a tananyagban eljutottam már a 192-es fejezetig. És ti?
- Beszéljünk másról - javasolta zavartan Ariel.
- Hagyjuk békén a tananyagot - legyintett nagyvonalúan Don is. - Ha csak meglátom a LERNO-gépet, elfog a rosszullét.
- Pedig örülhetnél neki, hogy nem születtél négyszáz évvel korábban - mondta Ariel. - Képzeld, akkor a gyerekeknek minden reggel be kellett menniük egy épületbe, azt iskolának hívták, ott kényelmetlen fapadokba ültek, és napi hat-nyolc órán át csak tanultak, persze gépek nélkül. Tanítógép helyett minden órában egy másik felnőtt jött magyarázni, ezeket tanároknak hívták.
- Neked megártott a sok olvasás! - nézett rá szánakozva Don. - Ezt valami rémregényben olvastad, ugye?
- Igaza van - védte Lars Arielt. - Én is hallottam ilyesmiről. Ha így vesszük, valóban nem panaszkodhatunk. Akkor ülünk le az oktatógép elé, mikor akarunk. A központból sugárzott nyolcadikos tananyagot tulajdonképpen mi oszthatjuk be magunknak. Fő, hogy év végére mindent tudjunk.
- Apám nem nagyon bízik abban, hogy én beosztom magamnak az anyagot - újságolta Don. - Ezért esténként bele-belepillant a regiszterbe, hány egységgel jutottam odébb... De tudjátok, ha az ember leszereli a regiszter fedőlapját, akkor hozzáfér a továbbító kapcsolóhoz és...
 Két felnőtt jött a liftek felől; Valentin űrpilóta és Borkova doktornő. Don elhallgatott.
- Szervusztok, gyerekek! - mondta Borkova, és mosolygott. Szép gyöngyfogai villogtak.
- Hogy megy a tanulás, fiúk? - kérdezte a pilóta.
- Kitűnően - felelte Lars gépiesen. Mindig így válaszolt a felnőtteknek, akik valahogy nem tudtak mást kérdezni tőlük.
- Hogy megy a tanulás, fiúk? - utánozta Don a pilóta hangját, mikor amazok eltűntek a folyosó kanyarulatában, s legyintett: - Legalább egyszer, csak egyszer kérdeznének valami mást! Azt, hogy mit álmodtunk, hogy nem unatkozunk-e, vagy hogy nem szeretnénk-e elmenni egy kis űrkirándulásra, vagy bármi hasonlót!
 - Nagyon elfoglaltak - védte ismét Lars a felnőtteket; szüleire gondolt. Apja, Tiros, az Astrea parancsnoka, lelkiismeretes ember volt; csak akkor volt nyugodt, ha mindent maga ellenőrzött. Mindenről személyesen kellett meggyőződnie. Anyja, Anna, az élelmezési laboratóriumot vezette, és bizony neki is volt munkája éppen elég.
- Így múlnak a napok, a hetek - elmélkedett Ariel -, és az ember közben lassan, de biztosan öregszik. Idestova tizenöt évesek leszünk és semmi, semmi...
- Semmi, semmi - ismételgette elgondolkozva Lars, aztán fölocsúdott. - Mi az, hogy semmi? Minek kellene történnie?
- Valami nagy kalandnak - képzelgett Ariel, de Don rögtön a szavába vágott:
- Űrkalózok támadják meg az Astreát! - csillogott a szeme. - Lézercsáklyák csapódnak az állomás oldalára. A feltört zsilipeken üvöltő kalózok rohannak be; némelyiknek bioelektronikus műlába van, sisakján pedig vörös kendő. Sugárpisztolyaikkal mindenkit megbénítanak, hatalmukba kerítik az űrhajót. A vezérlőterem ellenállását is legyőzik, és átprogramozva a pályatartó automata vezérlést, nagy kalózakciókra indulnak a Mars-Jupiter térségben. Elfogdossák a Jupiterről a Föld felé tartó értékes ásványszállító hajókat...
- Közben a kalózvezér nyolcadikos lánya fölfedezi, hogy az Astreán sínylődő foglyok közt van három rendkívül érdekes és korban szerfölött hozzáillő egyéniség - vette át a szót ismét Ariel. - Rokonszenve jeléül kiszabadítja őket, egy kis űrhajót bocsát rendelkezésükre, hogy elmenekülhessenek...
- ...ami sikerül is. A három bátor fiatalember egyenesen a legközelebbi Mars-támaszpontra indul, hogy értesítse az Űrrendőrséget... - fűzte hozzá Don.
- Ám közben a félszemű kalózvezér fölfedezi a szökést, összes kalózhajóját a szökevények után indítja... Izgalmas űrüldözés alakul ki...
- És akkor vége az előadásnak - állt föl Lars. – Ekkora ostobaságot! Ti megbuggyantatok...
- Vagy mi vagyunk épeszűek, és te vagy túl komoly - mondta Don. - Neked semmi sem hiányzik? Szerinted nem lenne jó kinézni egy kicsit az űrbe, átélni valami izgalmasat?
- Már éppen ideje lenne - panaszolta föl Ariel is. – Egy jó kis kaland, mennyire hiányzik!... Úgy lapulunk itt, mint nyúl a vackában.
- Mint micsoda a micsodában?! - lepődött meg Lars.
- Mint nyúl a vackában.
- Ez valami középkori madár lehetett - vélte Don, és szánakozva pillantott Arielre. - Szegény gyerek, már megint összeolvasott valamit a régi poros mikrofilmjeiről.
 Ariel először fölpillantott a mennyezetre, aztán nagyot fújt; majd lassan szűrte a szót fogai közt:
- A nyúl négylábú emlősállat, ma is él a Földön. Nagyon gyorsan tud futni.
- És mi az a vacka?
- Nem vacka! Vacok. Az a fészke, ahol elbújik, és a kicsinyeit neveli.
- Ha fészek a vacok, akkor ez a nyúl mégiscsak afféle madár lehet - vélte Lars. Szégyellte, hogy Ariel tud valamit, amiről ő még nem is hallott, pedig nagyon lelkiismeretesen tanulta meg mindig a feladott tananyagot.
Ariel csak legyintett. Valahol a távolban zúgás hallatszott, egy gép sípolt.
- Az új automaták jönnek föl a raktárból - jelentette ki Don.
- Tegnap este láttam apámnál a tervrajzaikat. Van köztük egy kőzetaprító, ami egyszerre hatezer kiló kisbolygó kőzetet kap föl, és tör össze olyan apró darabokra, mint az öklöm.
- Menjünk, nézzük meg.
- Gyerünk.
A raktárakban sötét volt. Közeledtükre fokozatosan gyulladtak ki az irányfények. Lépteik visszhangoztak a fémfalak közt.
- Itt minden olyan csöndes - állt meg az egyik géppel szemben Ariel.
- Hiszen odafenn is csönd van általában – ellenkezett Lars.
- Igen, de ott járkálnak az emberek meg a takarítógépek, a szellőzőcső is „énekel". Emlékeztek rá, hogyan dudorászik a ventillátor?
 Mindhárman ismerték ezt a hangot. Olykor, ha az űrállomáson mindenki aludt - ezeket az órákat nevezték „éjszakának", bár sem az őket körülvevő űrben, sem az Astreán nem állt be ilyenkor semmi változás -, a szellőzőberendezések furcsán zúgtak-sustorogtak. Lehet, hogy csak a fiúk érzékeny képzelete volt az oka - de hol földi patakok csobogását, hol száguldó szelek neszét vélték hallani. A felnőtteknek soha nem beszéltek erről.
 A raktárakban egymás mellé zsúfolva álltak a gépek, fémes testükön halványan csillant a fény. Több sarokból már hiányzott néhány - ezeket szállították el reggel a Mallardra, ahol az Astrea személyzete ezután dolgozni fog.
- Mario mondta az este, hogy az a Mallard egy öt kilométer átmérőjű kisbolygó - újságolta Don különösebb lelkesedés nélkül.
- Az első héten csak próbafúrásokat fognak végezni, míg megállapítják, milyen ásványokból van benne a legtöbb.
- És minket oda sem visznek el - legyintett Ariel elkeseredetten. - Mindig csak ígérgetik.
- Igazán szólhatnál apádnak - bökte oldalba Don Larsot. - Végtére is ő itt a főnök.
- A te apád meg a kitermelést vezeti - vágott vissza Lars. - Te is szólhatnál neki. - Nem szerette, ha a fiúk az apját emlegették. Donnak és Arielnek Tiros csak a ritkán látott, örökké komoly arcú, szigorú „főnök" volt. Lars ismerte apja estéit is - a gondoktól fáradt homlokát, fénytelen szemét, lassú sóhajtásait. Tiros negyvenéves múlt, és nemrég bízták meg az űrállomás vezetésével. Életében ez volt az első ilyen fontos feladat. Kezdetben tartott is tőle; vajon képes lesz-e mindenre gondolni, mindent úgy végezni, hogy semmi baj ne legyen?! Azonkívül nem szeretett másoknak parancsolgatni sem. Az űrállomás tízegynéhány dolgozója kedvelte Tirost. A kapitány igyekezett mindent jól csinálni, mindenkinek a kedvében járni, és ami a legfontosabb: vigyázni az emberek és az Astrea biztonságára. A kozmikus bányászat egyike a legveszélyesebb űrfoglalkozásoknak - sem az űrhajósok, sem a bolygókon alapított támaszpontokon dolgozók nem tartózkodnak annyit védelem nélkül a nyílt űrben, mint a kozmikus ásványkitermelők. Ezt mindnyájan tudták, akik ilyen űrállomásra jelentkeztek; vállalták a kockázatot. Mégis óriási volt a parancsnok felelőssége.
- Ne vitatkozzatok - szólt közbe Ariel. Az ő édesanyja az Astreán szolgált, nem kellett kilépnie az űrbe, amióta elvesztette férjét. A gyermeküket egyedül nevelő asszonyokat még a Földön sem oszthatták be veszélyes munkára. - Inkább menjünk át a garázsba.
- Micsodába?
- Az űrhajók hangárjába - felelte Ariel. - Régen a Földön a benzinmeghajtású járművek tárolóhelyét nevezték garázsnak.
- Kezd az agyamra menni ez a kőkorszaki nyelv! - morogta Don.
 A hangárnak saját zsiliprendszere volt; az űrhajókat automata síneken csúsztatták a startállásra, ahonnan aztán zsilipelés után egyenesen az űrbe távozhattak. A három sínpár közül csak kettőn állt hajó.
- A Kentaur most a Mallardon van - dicsekedett jólértesültségével Lars. - Elvitte a fúrógépeket és a mozgó laboratóriumot a kisbolygóra.
- Adrian ment vele és Mario - tette hozzá Don, hogy azért ő is mutassa: tisztában van vele, mi történik az Astreán. - Elhelyezik az automatákat, és visszajönnek.
Ariel a két kisebb űrhajóra nézett, nagyot sóhajtott.
- De jó lenne egy kört csinálni valamelyikkel a Mallard körül... No, gyerünk vissza.
Fölmentek a keskeny lépcsőn a következő szintre.
A hangárok fölött a műkért terült el; a különleges módszerekkel életben tartott földi növények körül illatos volt a levegő. Feketefenyők álltak sorban a fehér kaviccsal beszórt keskeny sétautak mellett. A fagyalsövények rejtett zugaiban kis padok várták az Astrea fáradt lakóit; rózsák és tulipánok virágoztak egymást váltva tíz-egynéhány más virággal. Mohos kó'asztal fölé cseresznyefa borult; ide többen is szerettek járni. Nemegyszer a fiúk is itt szőtték fantasztikus terveiket.
 Most azonban nem volt kedvük letelepedni a padokra. Don fölpillantott a mennyezetre függesztett mesterséges napra, és legyintett.
- Gyerünk tovább. Unalmas itt.
„Most mindenhol unalmas" - akarta mondani Lars, de szótlanul kifordult a kertből. Ariel előreszaladt a narancssárga folyosón.
- Gyertek a „Salátáskertbe".
- Legalább anyád megkérdezheti, kész vagy-e már a leckéddel - nevetett Don csúfondárosan Larsra.
 Az első, akivel a hydroponikai teremben találkoztak, csakugyan Anna volt, Lars édesanyja. Fehér köpenyben hajolt egy lombik fölé. A páradús levegőben különös illatok úsztak.
- Ti vagytok, fiúk? - Anna letette a lombikot, fáradt mosollyal pillantott rájuk.
- Csak nézelődünk - felelte Lars. Ariel máris belecsimpaszkodott egy tartály szélébe, fölhúzódzkodott, hogy belenézhessen. Az átlátszó folyadék felszínén emberfejnyi saláták lebegtek. A többi tartályban uborka, sárgarépa, spárga, paprika, mangó, édesburgonya úszkált, sőt még gombák is akadtak.
- És a leckéddel kész vagy-e már? - kérdezte Anna szelíden Larstól.
 Arielból kirobbant a nevetés, kezét szájára szorítva szaladt be a tartályok közé. Don gunyoros mosollyal fordult Annához:
- Mindnyájan megcsináltuk már a leckét. A LERNO-gép ma nem volt formában, nagyon könnyű kérdéseket adott fel.
- A baj csak az, hogy a tanulás után nincs mit csinálnunk - panaszolta Lars, anyja szemébe nézve. - Csak ténfergünk föl-alá.
- Látom - Anna felállt, megnézett két jelzőtáblát, amelyeken sápadtan világítottak a fénnyel írt számok. – Ha akarjátok, körbevezetlek benneteket, és elmagyarázom, milyen szerepet játszik az ásványi sók aránya a vízben. - Megfordult, az egyik medenceszerű nagyobb tartályhoz lépett. - Mint tudjátok, zöldségekre és gyümölcsökre okvetlenül szüksége van a hosszabb űrbéli tartózkodás alatt az embernek. A vitaminok fontos szerepet játszanak a szervezetben... A hydroponikai laboratóriumban talaj nélkül termesztünk növényeket. A fényt, amelyre, mint már bizonyosan tudjátok, a fotoszintézishez van szükség, a növények részben a Naptól, részben mesterséges fényforrásból kapják. A széndioxidot mi magunk, emberek termeljük kilégzés útján; ezt az űrállomás szellőzőberendezése szállítja ide... Ariel, mit csinálsz? Engedd el azt a csapot! Don, ne piszkáld a padlizsánokat!
 Így aztán hamarosan kívül találták magukat. Lars gondosan becsukta a „Salátáskert" ajtaját.
- És most... hová?
- Menjünk a többi laborba - javasolta meggyőződés nélkül Ariel. - Itt ezen a folyosón van még belőlük vagy nyolc. Az ásványtaniban Adrian menyasszonya dolgozik, tudjátok, a Klára.
- Nem is a menyasszonya - ellenkezett Lars.
- Adrian a múltkor vele volt a fantommoziban - fitogtatta jólértesültségét Don. Hármójuk közül csak ő járt a fantommoziba. Lars ezt komolytalan szórakozásnak tartotta, Ariel pedig inkább olvasással töltötte az időt.
A fantommoziban hetente kétszer gyűltek össze az Astreán lakók. A kör alakú teremben kényelmes fotelekben ültek-feküdtek, a zsongító zene és a falból érkező illatok hatására lassan beleélték magukat a vetítésre kerülő film hangulatába. A következő két órában aztán úgy érezték, maguk is szereplői az ügyesen szerkesztett filmnek; minden nézőnek jutott benne képzeletbeli szerep, és mindnyájan úgy érezték, maguk is ott lovagolnak a középkori őserdők ösvényein, átélik a tengeri vihart egy óceániai csónakban, elsőként lépnek a Merkúr felszínére... Don élvezte a fantomfilmeket, és másnap mindig beszámolt élményeiről Larsnak és Arielnek, akik esténként inkább az Űrtévét nézték - ha nézték. Ennek a műsora is sokszor volt unalmas. Lars leginkább a kozmosszal foglalkozó tudományos előadásokat nézte, Ariel pedig a végtelennek rémlő Arnold-sorozatot szerette. Ez az Arnold lelkiekben gazdag, ámde kalandvágytól fűtött csavargó robot volt, „aki" szüntelenül az Űrben kóválygott, és furcsábbnál furcsább lényekkel találkozott. Úgy látszott: a sorozat íróinak képzelete kimeríthetetlen. Don szerint legalább kétezren lehettek, hisz „ennyi marhaságot ezer ember sem képes kitalálni".
- Adrian és Klára össze fognak házasodni! - kanyarodott vissza a témához Ariel -, Adrian maga mondta.
- Csak tudnám, mi tetszik Klárának azon a vékony fickón - töprengett hangosan Don, és Arielre pillantott. - Ezt nem mondta neked Klára?
- Ne pletykáljatok - figyelmeztette őket Lars.
- Üdv, ifjú nemzedék! - hallották ekkor a vidám kiáltást a hátuk mögött.
 Bertolt jött arra, Don apja, Valentin űrpilóta és Klára társaságában. Bertolt magas termetű volt, gyakran mosolygott, és mindenki kedvelte. Valentin kissé görnyedten járt, mintha gondok nyomnák vállát; arcán, fiatal kora ellenére, megjelentek az első ráncok. Klára hosszú, karcsú lába, kisportolt termete feltűnést keltett - nem csupán az Astreán, hanem a Marson is. A három felnőtt a minden hangot elnyelő padlón közeledett, és most vidáman nevettek:
- Milyen indiánok vagytok? A sápadtarcúak ilyen könnyen meglephetnek benneteket? - mondta Bertolt.
- Elgondolkoztunk - felelte Lars.
- Az nem árt néha - csilingelt Klára.
- Azt mondják, a gondolkodásnak óriási jövője van - csatlakozott az általános nevetéshez Valentin is; mikor mosolygott, a ráncok eltűntek az arcáról. - Érdemes hát néha gyakorolni.
A felnőttek elviharzottak az étterem felé.
- Talán mi is elmehetnénk enni - vélte Ariel.
- Megint enni? Kiürült a pocakod?
 Ariel nem szerette, ha gömbölyded hasát emlegették; erről eszébe jutott a tornaterem:
- Menjünk versenyt biciklizni. Ezt már vagy három napja nem csináltuk.
 A kék folyosóra tértek hát. Útközben Don megkérdezte:
- Kik azok az indiánok?
- Már nincsenek - vágta rá gyorsan Lars. örült, hogy ő is tud valamit a régi időkről, nemcsak Ariel. - A földi Amerikában éltek, és tollakat hordtak a fejükön.
- A fejükön?... - Donnak elkerekedtek a szemei. - Minden madárnak a hátán vannak a tollai. Meg a szárnyán...
- Az indiánok nem madarak voltak, hanem emberek! - Ariel kezdett dühös lenni. - Hogy lehet valaki ilyen műveletlen!...
- Még hogy én?! - Don megtorpant, elkapta Ariel karját. - No, te észkomputer, akkor mondd meg, milyen vastagok a Szaturnusz gyűrűi? - És nem várva feleletre, már hadarta is: - Az A-gyűrű külső átmérője 1389, a belső 1222 kilométer; a középső, B-gyűrűé kívül 117, belül 90, a legbelső gyűrű, a C csak 89 és 72 kilométer...
- Mást nem is tudsz az egész gyakorlati csillagászatból - morogta Ariel.
Larsnak viszont más kifogása támadt:
- Kihagytad a gyűrűk közti rések szélességét! – fordult Donhoz.
- Az első, úgynevezett Cassini-rés 1222 és 117 kilométer átmérőjű, a másik rés pedig 90-89 kilométeres...
- Nagyokosok! - dohogta Ariel, kitárva a tornaterem ajtaját. - Ezeknek komputer zümmög a fejükben... Cassini-rés meg Szaturnusz-gyűrűk... Ezt tudják! De hogy kik voltak az indiánok, meg mi az, hogy garázs, azt nem!

Tiros várakozva nézte a hármas képernyő homályos lapját. A Kentaurnak perceken belül jelentkeznie kell. Már két órája, hogy megkezdték a próbafúrásokat a Mallardon. Valentin szótlanul tett-vett a vezérlőpult másik végén. A pályaelemző kódológép végtelennek tetsző fehér papírszalagját markolta össze, átfutotta az Astrea fedélzeti helyiségeiből befutott összes jelentést.
- Belül minden rendben? - kérdezte Tiros. Eszébe jutott, hogy ezt a kérdést naponta feltette eddig. Ez is a parancsnok kötelességei közé tartozott. A helyettes kötelessége pedig: huszonnégy óránként ellenőrizni az űrállomás belsejének összes jellemző adatát. Tiros az Astreán volt először kapitány - addig minden korábbi munkahelyén beosztottként teljesített szolgálatot. Álma nyugodtabb, kedve kiegyensúlyozottabb volt akkor - de hiányzott valami elégedettség, a jól végzett munka öröme, amit életében most érzett először, itt az Astreán.
- A közös helyiségek hőmérséklete 22 fok. Páratartalom... normális. Szellőzőberendezés... a folyosókon rendben. A lakóhelyiségekben rendben. A laborvezetők műszaki hibát vagy energiahiányt nem jelentettek. Energiaellátásban zavar az elmúlt huszonnégy órában nem volt.
 Valentin hangja szárazon kongott. A pilóta majdnem egyidős volt Tirosszal, és az űrállomáson nem csupán ezt a munkakört töltötte be. Azonkívül volt még egy régóta húzódó ügy, amire Tiros éppen most akart rátérni. 
- Még mindig el akarsz menni?...
 Valentin homlokán kissé megfeszült a bőr, szája szélén az egyik ránc mélyebb lett.
- Igen, Tiros. És nem azért, mintha rossz dolgom lenne itt, vagy bármi bajom volna az emberekkel... De ez a munka igazán nem nekem való. Űrpilótai képesítésem van, méghozzá első osztályú. Most indulnak a Plútón túli expedíciók, hallottam... Ott lenne a helyem. Itt igazán nem kell sokat pilótáskodnom. Néha egy-egy pályamódosítás, liftezni le-föl a kisbolygókra, vinni az embereket és a gépeket, félórás utak mindössze... Jobb lenne a távolsági szolgálat. Több hónapos expedíciók, azokat jobban szeretem, mint az ilyen egy helyben topogást.
- Hivatalosan is be akarod nyújtani az áthelyezési kérelmedet?... Úgy értem, írásban?
Valentin egy pillanatig elgondolkozva nézett maga elé. Aztán zubbonya felső zsebébe nyúlt.
- Már hetekkel ezelőtt megírtam. Dátum nélkül...
Tiros lassan kinyújtotta kezét, átvette a papírlapot.
Nem olvasta el - tudta, milyen indokok lehetnek benne. Valentin egyenes ember - nem ír mást, mint amit mond. Hosszú, hosszú percekig nézte az űrpilóta arcát, aztán halkan felelte:
- Még ma este elküldöm rádión a Marsi Támaszpontra - Tiros megértette Valentint, és sajnálta volna, ha elmegy. Valahogy nagyobb biztonságban érezte magát a pilóta jelenlétében.

A nagy kerékpárversenyben Don győzött. Lihegve, izzadtan heveredtek le a birkózószőnyegekre, izmaik jólesően ernyedtek el. Lars arra gondolt, hogy szüleit szinte soha nem látta a tornateremben. Miért nem jönnek el, legalább hetente egyszer? Don, mintha csak eltalálta volna gondolatait, így szólt:
- Miért mindig csak mi járunk ide?... Néha Mariót látom izzadni szorgalmasan, olykor esetleg Adriant. A többiek csak a pocakjukat hizlalják.
Ariel úgy szuszogott, akár egy fújtató. A pocak említésére igyekezett behúzni hasát; egy időre ez sikerült is neki, de aztán megadó sóhajjal újra „kiengedte".
- Úgy fújsz, mint egy gázballon - szellemeskedett Don, és felült. - No, ki jön labdázni?
Lars feltápászkodott. Ariel csak nézte őket, nem mozdult. Fél óra múlva megmosakodtak és továbbálltak. Az űrállomás második szintjén volt az étterem. Ide Ariel húzta be társait.
- Megéheztem a torna után... Gyertek, fölfedeztem tegnap egy remek süteményt.
- Attól hízol ennyire - vágta rá Don.
- Nem ártana egy kis mozgás, tudom - sóhajtott Ariel. - No, majd vacsora előtt elmegyek úszni...
- Neked moccannod sem kell, anélkül is fennmaradsz a vízen - folytatta az élcelődést Don. - Ekkora hólyag nem süllyed el.
 Ariel megtorpant a barátságos, meleg színekre festett ételkiadó automata konyha előtt. Az aznapi ételek listájára ügyet sem vetett; egy számkombinációt nyomott be a gombokon. A kiadó rekeszben megjelent kis tálkán a sütemény.
- Csokoládéval és tejszínhabbal van leöntve – jelentette ki Ariel. Lars önkéntelenül is megnyalta ajkait. - A tésztába összedarált diót, mogyorót és mandulát sütöttek...
 Ezt már Don sem bírta tovább hallgatni. Óriásit nyelt és megkérte Arielt:
- Hívj le nekem is egyet...
- Parancsolj.
 Áhítatosan majszoltak a kisasztalnál ülve. Az étteremben csend volt; valamelyik automatában zümmögött valami, föl-fölberregett nagyon halkan a szellőző. Larsnak szörnyen ízlett a sütemény, de nem mert még egyet kérni, nehogy a többiek falánknak tartsák. Don gyorsan bevágta a magáét, aztán egy percig szokatlanul hallgatagon viselkedett, ujjait forgatta, fölszedte a morzsákat az asztallapról, végül halkan, szégyenkezve szólt:
- Ariel... légy szíves... hívj le még egy süteményt...
Erre Lars is fölbátorodott:
- Nekem is, Ariel...
Ariel boldogan ugrott az automatához.

Végre megjelent a kép.
 A hanggal egyelőre valami baj lehetett; Tiros és Valentin semmit sem hallottak. A képernyőn a Mallard felszíne látszott; mintha papírból kivágott, éles szélű sziklák álltak volna a talajon. Szürke, nagy kődarabok, hasadékok, kiálló szirtek. A háttérben a sötét űr; csak itt-ott ragyogott valahol egy-egy égitest.
Egy laposabb fennsíkon gépek álltak elszórtan. Valamivel odébb a Kentaur verte vissza csillogva a Nap sugarait; az Astrea űrhajója szinte megvilágította a környéket fémtestéről visszaverődő fénnyel. Adrian és Mario két fémes pontnak látszott a gépek közt. Lassan, óvatosan mozogtak. Végre fölzengett a hang is:
- ...az egyik fúrógép megindult, jelenleg négy-öt méter mélyen halad a fúrófej. A kettes gépet elvisszük jelenlegi láthatárunk szélére, a Kentaurral ellentétes irányba. Astrea, hallasz bennünket?
- Itt az Astrea, Tiros beszél. Most hallom - felelte a kapitány a mikrofonba. - Milyen messze lesz a kettes a leszállóhelytől?
- Ezernégyszáz-ezerötszáz méterre - felelte Mario. - Aztán visszajövünk a hármasért. Addigra az egyes fel is hozza az első mintát hetvenöt és talán száz méterről is.
- Rendben van. Itt leszünk a készüléknél. Vigyázzatok magatokra.
- Mi vigyázunk - hallották Mario hangját -, de a kettes gép rakoncátlankodik, valami baj lehet a vezérlése körül.
Már kétszer is másfelé akart menni, mint ahogy a parancs szólt. A fene!... - Mario itt egy olyan szót mondott, amelyet Tiros és Valentin nem értettek - valamilyen ősi szicíliai tájszólás lehetett, de körülbelül sejtették, hogy a fiatalember nem dicséri a „kettest". Kis szünet után Adrian szólalt meg:
- Most már rendben van, Mario. Csak ezen a vonalon vezesd tovább.
A képernyő elsötétült. Tiros Valentinhez fordult:
- Nem akarsz pihenni egy kicsit?
Az űrpilóta halvány mosollyal rázta meg fejét.
- Nem, köszönöm.

Visszatértek a Kertbe. Ezt a helyet szerették a legjobban a fiúk. A felnőttek Parknak nevezték, és ők is szerettek odajárni. Az űrállomás kellős közepén helyezkedett el; fölötte mesterséges nap ontotta a fényt. A mennyezetbe illesztett alacsony „nap" furcsa árnyékokat vetett. A növények legtöbbje a sárgás félgömb felé nyúlott, fölfelé igyekezett.
 Ariel azonnal a karcsú tujához rohant; ez volt kedvenc fája. Don soha nem tudott választani a törpe kókuszpálma és a fehér törzsű diófa közt. Lars pedig - s ezért mindig megmosolyogták - legjobban a füvet szerette, a Kert zöld pázsitját, mely ezernyi ezer élet volt egyszerre; a fiú szeretett leheveredni, és egészen közelről nézegetni minden egyes fűszálat.
 A Kert kicsi volt, ki kellett használni a helyet. Az Astrea építői közel ültették egymáshoz a fákat, bokrokat. A fagyalsövény szeszélyesen kanyargó ösvényt szegélyezett, két eldugott, igazi kőből faragott pad is volt a fák alatt.
- Régen ezeket a tujákat főleg temetőkben ültették el - mondta Ariel, mikor a másik kettő után ment.
- Temetőben? Ugye, az volt az a hely, ahová a halottakat... - kezdte Don újra jólértesültségét fitogtatni.
- Az, az - bólogatott Lars. - Még azokban az időkben, mikor a halottakat nem égették el, mint most, hanem deszkaládákban a földbe ásták őket.
- Csuda muris lehetett - vigyorgott Don -, a végén több területet foglaltak el a temetők, mint a városok, nem?
- Mindig gyenge voltál történelemből - szögezte le Ariel.
- Történelemből is - tette hozzá Don önkritikusan, de nevetett. - Azért ne essetek kétségbe. Valahogy majd csak boldogulok az életben. Ha az űrben nem fog menni a dolog, elutazom a Földre.
- Úgy véled, ott könnyebb lesz? - kérdezte Lars.
- Magától értetődik. Az űrben csak nagy felkészültségű emberek dolgozhatnak, ezt mondta apám is. A Földön meg mindenki számára akad hely.
- Képzeljétek el, a Földön ezekből a fákból egész erdők vannak! - mutatott körbe Ariel. Leheveredtek a pázsitra.
Lars beszívta a fű illatát.
- Már ahol vannak - vetette közbe. - Sok erdő kipusztult.
- De azért maradt is, olvastam - Ariel javíthatatlan derűlátó volt. - No, meg a biológiai anyagban is volt szó a Föld növényzetéről, emlékeztek?
- Uhum - mormolta Don bizonytalanul.
- Egész erdők - ábrándozott Ariel. - Képzeljétek, be lehet menni a fák közé, minden oldalról körülvesznek, akármerre nézel, csak fákat látsz... És így mehetsz köztük jó sokáig, és csupa fa, fa...
- Unalmas lehet - vágta rá Don. - És minden fa egyforma? Olyan, mint ez itt? - A feketefenyőre mutatott.
- Vannak egyforma fából álló erdők, és vannak vegyesek - tudálékoskodott Ariel. - Nem emlékszel arra a trópusi dzsungelre, amelyet a Földön láttunk?
- Hiszen alig néhány órát töltöttünk csak abban a rengetegben - válaszolta panaszosan Don -, s alig láttunk valamit a félhomálytól. És az egész évekkel ezelőtt történt... Ugyan mire emlékezhet az ember? Néha, álmomban, a Földön járok... - zavartan elhallgatott.
 Kis ideig elfeküdtek a füvön, szótlanul. Lars arra gondolt, milyen jó lenne megismerni a Földet. Hegyet, völgyet, folyót. Bokrokat. A Kert szép, de még csak helyettesíteni sem tudja az erdőt, az igazit. Ahol szaladni lehet, és az ember nem ütközik rögtön az Astrea műanyag falába.
- Megint le kell nyírni a füvet - mondta Lars.
- Ráér holnap - legyintett lustán Ariel. Pocakja ütemesen emelkedett és süllyedt.
 De Lars váratlanul szövetségesre akadt Don személyében. A fekete fiú felugrott, ébenbőrén megcsillant a mű-nap fénye.
- Gyerünk, te űr lustája! Ráncigáld elő a fűnyírót!...
Valaha fűnyíró automaták gondozták a Kertet. De Lars, - bár ezt soha senkinek nem vallotta be, még apjának sem - egy napon eldugta ezeket a mindentudó gépeket az alsó szint egyik hátsó raktárának mélyére, azóta sem kereste őket senki. Helyette a tartaléknak hozott kis kézi fűnyíró került használatba. A felnőttek már az első héten természetesnek vették, hogy a Kertet a fiúk gondozzák. Ők különben is ritkábban értek rá, nagyon elfoglalta mindnyájukat a munka. Néha üldögélt csak valamelyik kőpadon a „szerelmespár": Klára és Adrian, de Ariel - aki gyakran járt ide egyedül is - állította, hogy látta Valentin űrpilótát Borkova doktornővel csevegni a kókusz-pálma alatt...
- Hozom a masinát - állt fel Ariel. - De én nyírhatom le a diófa és az orgonabokor közt!...
- A fagyalsövénytől a citromfáig pedig az enyém! - kiáltotta Don.
- Szóval megint nekem maradt a legkevesebb - tápászkodott fel Lars. A mesterséges nap egy pillanatra a szemébe tűzött, tüsszentenie kellett.

A hangszóróból furcsa, fémes kattanás hallatszott. Mintha valahol nagyon messze összevertek volna két fémlapot. Valentin felkapta a fejét: - Hallottad?...
- Igen! - Tiros néhány másodpercig feszülten hallgatózott. A közvetítő berendezés kicsiny zöld lámpája kialudt, majd megint fölvillant.
- Alighanem rádiókapcsolatot akarnak velünk teremni.
Vártak, de semmi sem történt. A képernyő is üres volt.
- Ez a Mallard szédítő gyorsasággal forog - mormolta Tiros. - A nehézségi erő minimális. Ha Marióék valamit eltévesztenek...
- Nem lesz semmi baj - nyugtatta meg a pilóta. - Itt vannak egy ugrásra. Bármikor közbeléphetünk.
 Újra felhördült a hangszóró, zöld lámpája egyenletesen égett. Majd valamilyen érthetetlen szót hallottak.
- Mintha Adrian hangja lett volna - komorodott el Tiros.
Még két recsegés, majd hosszú, állhatatos, sípolássá vékonyuló zúgás után szinte berobbant az Astrea vezérlőtermébe Mario izgatott hangja:
- ...Astrea, jelentkezz!... Astreát hívom, jelentkezz!...

- Mindig mondtam, hogy a testi munka fölüdít - nyújtózott egy óriásit Lars. - No, most képzeljétek el, valaha minden ember így dolgozott, egész áldott nap.
- Meg még sokkal keményebben, és reggeltől estig! - tette hozzá Ariel. - Azért az nem lehetett valami kellemes.
- Az is munka volt? - fitymálta Don az egészet. - Láttam a múltkor az Űrhíradóban egy filmet a legújabb naprendszerbeli űrállomásról. A Szaturnusz és Uránusz pályái közt kering... Azon akkora pázsitok vannak, hogy nem is látni a végüket...
- Lódítani, azt tudsz... Minek oda akkora park? Az rengeteg hasznos helyet foglal el egy űrállomáson.
- Biztosan juhokat legeltet ott a személyzet – élcelődött Ariel. Don csak a vállát vonogatta. Juhokat ugyan egyikük sem látott soha, de tudták: afféle négylábú, fűevő gyapjas jószágokról van szó.
Lars órájára pillantott:
- Öt perc múlva kezdődnek a tévében Palláciusz kalandjai...
- Enyhén unom már - vágta rá Don. Lassan ballagtak a Kert kijárata felé. - Mindig ugyanaz történik vele. Leszáll valamilyen bolygón, találkozik az ottlakókkal. Vagy békés természetűek, vagy harcolni akarnak. Ha harciasak, jön Palláciusz, és úgy odavág nekik, hogy egyszer s mindenkorra elmegy a kedvük a verekedéstől...
- A múlt hónapban volt egy jobb folytatás, azt nem láttad - Ariel arca kipirult, csillogó szemekkel kezdte mesélni: - Palláciusz leszállt egy bolygón, és senki sem jött az üdvözlésére, Föl-alá csörtetett, tudjátok, azzal a jellegzetes járásával... De sehol senki. Erre beszáll űrhajójába, hogy elmegy. Ekkor valahol valaki fölkacagott. Egyetlen nagy nevetés hallatszott az egész bolygón. Palláciusz kiszállt, körbeszaglászott - semmi. Azt hitte, hallucinált.
Újra beszállt az űrhajóba, bekapcsolta a hajtóművet, már-már startolt, mikor a külső mikrofonok megint a röhögést közvetítették a fülébe...
 Közeledő zúgás hallatszott. A folyosó mennyezetén a lámpák kialudtak, majd ismét fölgyulladtak.
- Mi ez?... - kérdezte Don.
 A szirénahang akkor már vijjogott, fülbe hasítóan, bénítóan.
- Riadó! - kiáltotta Lars.
Mindhármuk arca azonnal elkomolyodott.
- Futás a szkafanderekhez!
 Riadó esetén mindenkinek azonnal űrruhát kell öltenie; ez az egyes számú utasítás. A fiúk végigrohantak a folyosón, a kijelölt öltözőpontig. Az űrállomás összes szintjén volt egy-egy ilyen pont; a szirénahangra automatikusan kinyíló nagy faliszekrényekben felnőtt- és gyermekméretű űrruhák lógtak.
A sziréna elhallgatott, helyette nyugodt, de parancsoló hang áradt az összes hangszóróból. Lars tudta: apja beszél:
- Az Astrea egész személyzetének! Riadó! Alfa űrhajót távozásra előkészíteni. Vezeti Valentin űrpilóta. Beszállásra gyülekezzenek: Borkova, Anna, Bertolt, Eta. Az Astreán Klára és Dóra maradnak. Végeztem.
- Kentaurt hívom... Mario, jelentkezz!
A készülék csak recsegett, egy távolról jövő emberi hang hallatszott. Tiros még a vezérlőteremben volt. Aztán a falihangszóróból berobbant Mario hangja: 
- Tiros, hallasz? 
- Igen. Két perc múlva indulunk az Alfán. Most jobb a vétel, mondd el összefüggően, mi történt. Az az átkozott fúróautomata!... A kettes, amelyikről már beszéltem. Elromlott benne az irányítási utasításokat fölvevő és továbbító szerkezet. Legalábbis erre következtetek abból, ami történt... Adrian háttal állt, a szakadék szélén, lefelé nézett, ásványrétegeket keresett fényszóróval, nem látta azt a dögöt...
- Az automata belökte Adriant a sziklahasadékba?
- Pontosan az történt. Zuhant a fiú vagy nyolc-tíz métert. Kicsi a tömegvonzás, talán nem ütötte meg magát, de a súlyos gép lánctalpai alól levált néhány tonna szikla is... Ez is ráesett Adrianra. Persze, ennek is kevesebb a súlya, mégis éppen elege lehet szegénynek. Azt mondja, eltörött a karja... Ez a gép meg tovább futkos itt a fennsíkon. Nem lehet megállítani, nem engedelmeskedik a parancsoknak. Elromlott...
 Klára ért lihegve a vezérlőterembe, izgalomtól kipirult arccal robbant be az ajtón:
- Adrian?! - kérdezte. Reszketett a szája széle.
- Nincs nagyobb baj - nyugtatta meg Tiros. – Mario szerint csak kartörése lehet, de egyedül nem tudja kihúzni a szakadékból. Maradj itt, vigyázz mindenre. Dóra és a gyerekek is az Astreán maradnak. - Tiros a másik mikrofont kapta maga elé, Mariót hívta:
- Kentaur, jelentkezz.
- Itt Kentaur! - hallották Mariót.
- Indulunk az Alfával. A Kentaur mellett landolunk. Ne mozdulj Adrian mellől, a te rádiójelzéseid nyomán haladva keresünk meg benneteket.
- Értettem, várok.
A három fiú űrruhában állt a folyosón, sisakkal hónuk alatt. Tiros, szintén űrruhában, a „garázs" felé sietett.
- Jók legyetek, fiúk... Néhány óra múlva visszatérünk.
Nem akarta fölöslegesen nyugtalanítani a „gyerekeket", de néhány szóval röviden elmondta, mi történt.
- Édesanyád - fordult Arielhez - itt marad Klárával.
A többiek eljönnek velem a Mallardra... - még néhány szót vetett oda nekik futás közben, aztán összezárultak mögötte a szürke ajtók, a fiúk magukra maradtak.
- Szegény Adrian - szólalt meg Lars. - Remélem, nem esett komolyabb baja.
- Most itt állunk űrruhában - nézett végig magán Don -, és vetkőzhetünk le... Menjünk vissza a Kertbe.
- Abban maradtunk, hogy Palláciusz kalandjait nézzük a tévében - jegyezte meg bizonytalanul Ariel.
- Nekem elment a kedvem a tévétől.
- Hát mit csináljunk?
- A vezérlőterembe most úgysem engednek be... Pedig jó lenne. Meghallgatnánk, mit beszélnek amazok odalenn a Mallardon.
- Mi történne? Semmi! - vont vállat Don. - Leszállnak, megkeresik Adriant és Mariót, a sérültet elviszik a Kentaurra vagy az Alfára, Borkova doktornő megvizsgálja... Hazajönnek és kész.
- És kész... - ismételte elgondolkozva Ariel. - Pedig de jó lenne megnézni, hogyan csinálják.
- Egy kicsit kóborolni az űrben... - ábrándozott Lars is.
Don feléjük fordult. Fekete szemében különös fény gyulladt. Gyorsan, hadarva kezdett el beszélni:
- No, tollas fejű indiánok, vad bolygók kozmikus hősei, csillagvadászok, meteorszelídítők!... Üstököslovaglók, űrkalózok! Ütött az óra!
- Megbuggyantál? - érdeklődött aggódva Lars. – Az előbb még olyan épeszűnek látszottál...
- Mondom, ütött az óra! - kiáltotta Don. - Itt állunk űrruhában! Nem értitek? Használjuk ki az alkalmat. Soha nem leszünk ilyen kedvező helyzetben! Gondoljátok meg!
 Lars még mindig nem tudta, mire céloz Don. De Ariel szemében a megértés szikrái csillantak...
- Nem arról beszéltünk-e néhány órával ezelőtt, hogy milyen jó lenne kirándulni az űrbe?... Hát mire várunk? Itt a harmadik űrhajó a hangárban.
- A „garázsban"... - suttogta Ariel elragadtatva. A Béta a legkisebb a három űrhajó közül, de nekik éppen megfelelne...
- Egyszerűen nem lesz most rá szüksége senkinek - verte Don a vasat -, Klára és anyád úgysem hagyhatják el az Astreát, ezt tiltja a szabályzat...
- Azt is tiltja, hogy kiskorúak engedély nélkül az űrbe induljanak - vetette közbe Lars.
- Te mindig akadékoskodsz - legyintett Ariel.
- Az űrbe, az űrbe!... Micsoda nagy szavak! - háborodott fel Don, de közben a hangár felé húzta társait. – Csak lemegyünk a szomszédba, megnézzük azt a néhány kisbolygót, amiket az Astrea kísér. A felnőttek úgysem viszek magukkal bennünket sohasem.
- Mennyit könyörögtünk már, hogy mutassák meg az űrt közelebbről is, de hiába - panaszkodott Ariel. A hangár elé értek, Don megnyomta az ajtónyitó gombot a falon.
- És ha valami baj lesz? - aggodalmaskodott Lars. Valahol belül érezte, nem szabad engednie, őrültség, amit csinálnak, és pontosan ő, a parancsnok fia, igazán nem járulhat hozzá, hogy...
 Máris a Béta mellett álltak. Az űrhajó csakugyan kicsi volt, szinte eltörpült a hangárnak a Kentaurra szabott méretei mellett.
- Még jó, hogy az űrgyakorlati oktatáson fölkészítettek bennünket a repülésekre - mondta elégedetten Don.
A súlyos fémajtó kitárult, beléptek a kicsiny zsilipkamrába. - Itt le is tehetjük az űrruhákat.
- De nem azért tanítottak bennünket űrrepülni, hogy kirándulni járjunk a hajókkal - morogta Lars. Rossz érzése nem csökkent.
- Veszély esetére minden űrlakónak ismernie kell az űrhajók vezetési és kezelési szabályzatát...
- Ha már elmúlt tizenkét éves...
-...és az űrforgalmi rádiószabályzatot - hosszú mondata végén Don megkönnyebbülten föllélegzett.
 A Bétán belül keskeny folyosón jutottak tovább. Mögöttük a zsilipkapu légmentesen, zajtalanul zárult. Két helyiségbe nyíltak ajtók, aztán keskeny lépcső vezetett föl az orrban lévő irányítófülkébe. Hárman éppen csak befértek a műszerekkel, képernyőkkel telezsúfolt szobába - a kis helyiséget nem három űrruhás ember számára méretezték.
- Itt van minden, amiről tanultunk - állapította meg Don elégedetten. Fekete arca mosolyra húzódott, fogai kivillantak. - Az indítókar, a térérzékelő képernyője, a sebességjelző, az automata ütközésgátló vészjelzője, a kormányszerkezet...
Ariel kibújt szkafanderéből. Lars még habozott.
- Fiúk, ebből baj lesz...
- Ugyan, mi lenne! - legyintett Don.
- Ugyan, mi lenne? - visszhangozta Ariel.
Az űrhajó megmozdult alattuk. Zöld lámpa gyulladt ki fejük fölött. Puhán siklottak a sínen a kupola alá. Lars még mondani akart valamit, de...
- Lars, csak nem félsz? - kérdezte gúnyosan Don.
- Hogy ő? Az lehetetlen! - állította határozottan Ariel.
 Don a síneken „gurította" az űrhajót a hatalmas zsilipkupola középpontja alá. A hajó testén kívül elhelyezett figyelő kamerák pontosan eléjük vetítették a látványt.
 A sötét hangárból a szivattyúk kiszívták a levegőt, aztán fejük fölött megnyílt a kupola.
- Egy perc és repülünk - suttogta Ariel. Szemei kerekre nyíltak, ahogy a képernyőket bámulta.
 „Ha apáék megtudják..." - gondolta Lars. Eddig ritkán fordult elő, hogy valamit apja ellenére tett. Érezte: ez most komoly dolog. És a többiek is így gondolhatták; elég volt egy pillantást vetnie barátaira. Feszültség tükröződött arcukon.
- Kapaszkodjatok! - kiáltotta Don.
 Felbőgtek a hajtóművek. A fémtest megremegett lábuk alatt, süvítés hallatszott. Lars úgy érezte, gyomra a lábába szaladt, a képernyők elsötétedtek.
- Repülünk - suttogta Ariel. De a zajban senki sem hallotta. Don figyelmesen nézett egy számlap előtt lassan kúszó mutatót. Amint a piros vonalhoz ért, kikapcsolta a hajtóművet. A Béta elcsendesedve száguldott az űrben.
A képernyőkön sötét háttér előtt fehéres pontok gyúltak ki.
- Az űrben vagyunk - suttogta Lars.
- Száguldunk! - kiáltotta Ariel.
- Fölfedező útra indulunk! - rikkantotta Don. - Űrkalózok, utánam! Irány a végtelen kozmosz, az ember nem látta bolygók, az ismeretlen lények!
- Akik csak miránk várnak! - tette hozzá Ariel.
- Az űrben vagyunk... - Lars kedve lassan felderült, Don ismét kivillantotta fogait.
- Űrpatkányok, előre!
És száguldottak.

Piramis az űrben

A fiúk igyekeztek otthonosan viselkedni a Béta fedélzetén. Bár az űrhajó kicsi volt, sikerült itt is falba süllyesztett szekrényekbe helyezni űrruháikat.
 Lars még mindig érzett valami nyomást a gyomrában, de jókedve visszatért. Ariel elragadtatottan figyelte a képernyőkön föl-fölcsillanó pontokat.
 Don a pilóta székében ült, középen, a kormánymű mellett. Igaz, semmihez sem kellett nyúlnia, az automata vezérlőberendezés irányította a Bétát - a fiú mégis fontoskodó arccal vetett egy-egy pillantást a műszerek mutatóira.
- Az ott a Laster - mutatott Lars a képernyőkön földerengő furcsa, szögletes alakú égitestre. - A Mallard után ide jön majd az Astrea kutatócsoportja.
- Olyan, mint egy tégla - jegyezte meg Ariel.
- A kisbolygók sohasem szabályos gömb alakúak - oktatta ki Lars. - Sőt, nem is gömbök, hanem szabálytalan formájú töredékek.
- Töredékek? - Don felhúzta szemöldökét. - Akkor ezt megnézzük közelebbről is. De minek a töredékei?
 - Azt mondják, volt itt valaha egy nagy bolygó. Darabokra tört, és most javarészt ugyanazon a pályán keringenek a darabjai.
- Hogy te milyen okos vagy! - csóválta fejét Don.
- Ezt neked is tudnod kéne - szurkálta Ariel -, ha jól emlékszem, a két évvel ezelőtti csillagászati anyagban tanultunk erről. Amikor a Naprendszer összetételéről volt szó.
- Nagyokosok! - legyintett a fekete fiú, de tekintetét nem vette le a képernyőről. - Más ám az, ha az ember azzal a süket LERNO géppel „beszélget", és megint más mindezt személyesen megnézni, a helyszínen.
 Lars közbe akart szólni, hogy ő a csillagászati anyagot is úgy szokta tanulni, mintha a helyszínen lenne. Ahányszor a LERNO vetítőernyőjén megjelent az űr egy része, valamilyen bolygó vagy egy-egy galaktika, Lars mindig űrhajóban érezte magát. Mintha a magasból nézne le valamilyen égitestre - mint most a Lasterre.
- Fordulunk egyet! - Don a kapcsolókhoz nyúlt. - Megnézzük jobban ezt a „téglát".
 A Béta érezhetően irányt változtatott. Ariel megszorította a szék karfáját. Anyja jutott eszébe; az Astreán biztosan észrevették már szökésüket. Szökés? A szó kissé megrázta a fiút. De nem akart társai szemében puhánynak látszani. Hiszen a másik kettő is milyen lelkesen fogadta a tervet. Még Lars is, pedig hát hármójuk közül ő a legkomolyabb, és az ő szülei sem veszik tréfára a dolgot, ha kiderül, mit is tettek.
- Jól sikerült az első kör - jegyezte meg Don elégedetten -, no, most elsüvítünk hátulról a Laster mellett. Elég gyorsan száguld.
- Van vagy harminc kilométer hosszú. Ha akarjátok, lehívhatjuk az adatait a képernyőre - javasolta Lars.
A Béta kis elektronikus agya kapcsolatban állt az Astreán lévő nagy aggyal, és bármilyen dologról másodpercek alatt pontos adatokat lehetett kapni.
- Annyira azért nem érdekel a Laster - Donnak alighanem a tanítógép képernyője jutott eszébe -, Lars, csak adatokat ne lássak! Mindig olyan érzésem támad, mintha megint tanulnom kellene. Mára elég volt. Most csak kirándulunk.
- És űrkalandokat élünk át! - szakadt ki Arielból a boldogság. Igazán történhetne valami!
- Mindjárt kinyílik kívülről a zsilipkamra ajtaja, és belép Palláciusz! - nevetett Lars. Ariel legyintett.
- Hülyeség. Az űrben sokféle igazi élőlény lehet. Olyan kicsinyek és olyan nagyok is, hogy el sem tudjuk képzelni - merengett Ariel. - És ezeken a kisbolygókon is élhetnek például!
- Hiszen itt nincs oxigén - vetette ellene Don.
- Sem víz - tette hozzá Lars.
- Odanézzetek! - mondta Don. - Micsoda sziklák!
 A képernyőkön egészen közelről látták elsuhanni a Lastert. A kisbolygó egyetlen nagy, durva sziklatömbnek tűnt. Lassan forgott hossztengelye körül.
- Ha az ember belegondol, hogy ez már ezer évvel ezelőtt is itt száguldott az űrben... - mondta halkan Lars.
- Mennyit mondtál? Ezer év? Tízezer, öregem, százezer és millió! - vágta rá Don. Büszke volt, hogy ő vezethette a Bétát, hogy hármójuk közül ebben a pillanatban ő volt a legfontosabb. - És most, uraim? Hová parancsolják?
- Van a csoportban még hat másik kisbolygó - Ariel hangjában reménykedés bujkált. - Hátha valamelyiken élet nyomaira találunk?
- Rajtad átgázolt egy üstökös! - jegyezte meg Don. - Hát nem éppen az előbb szögeztük le, hogy ahol nincs légkör és víz, ott nem lehetséges az élet?
- Mégis hallottam már olyan elméletekről - makacskodott Ariel -, amelyek szerint az élet létezhet más formában is, mint a miénk. Nemrégen például azzal állt elő egy tudós...
- Egy tudós!... - legyintett Don utánozhatatlan megvetéssel. Mintha számára a tudomány emberei csak afféle alig tűrt, kellemetlenkedő fráterek lettek volna.
- Igen, egy tudós szerint lehetséges, hogy egy idegen civilizáció „emberei" éppen a kisbolygókon alapítottak támaszpontokat, és onnan hosszabb ideje zavartalanul szemlélik a Naprendszert és a földi emberek tevékenységét.
- Levegőt és vizet persze úgy hoztak magukkal - gúnyolódott Don. - Vizet kulacsban, levegőt gázpalackban, mi?
- Ami azt illeti - vágott közbe Lars, igyekezvén pártatlan hangon oszlatni el a vitát -, én is hallottam erről. És ne felejtsétek el: az ember is képes volt támaszpontokat építeni olyan helyeken, például a Holdon, ahol sem levegő, sem víz nem volt.
- Tehát amazok is képesek lehetnek rá! - Ariel megörült Lars támogatásának. - Képzeljétek el, micsoda szenzáció lenne, ha éppen mi fedeznénk föl az idegenek támaszpontját?
 Don morgott valamit az orra alatt, aztán a kormányszerkezethez nyúlt. Mindig nehezen ismerte el, hogy meggyőzték:
- No, akkor nézzük meg a többi kisbolygót...
 
Az Alfa rövid keresgélés után rátalált a Kentaurra. Az Astrea nagy szállítóhajója szürke sziklafennsíkon állt orrával fölfelé. Tiros átvette a kormányzást az automatától.
- Mario, hogyan hallod adásomat?! - kiabált a mikrofonba.
- Itt Mario! Jól veszem!
- Most szállunk le. Mit csinál a fúróautomata?
- Egyelőre csak áll, háromszáz méterre tőlem.
- Tartsd szemmel, rövidesen indulunk felétek.
Az Alfa motorjai földübörögtek. A fékezés ereje az űrhajó padlójához nyomta őket. „Mentőexpedíció - gondolta Tiros. - A Szabályzat előírja, hogy a bajba jutott űrhajósnak összes társa köteles azonnal segítségére sietni, félbeszakítva minden más természetű munkát..."
- Jelentést kérek az egészségügyi fölszerelésről.
- Töröttvégtag-ellátáshoz mindent előkészítettem itt az űrhajóban - mondta Borkova doktornő. - Amint behoztuk a sérültet az űrhajóba, megvizsgálom. Az Astreán pedig majd röntgenfelvételt is készítek.
- A Kentaur mellett landoltunk - adott helyzetmegállapítást Valentin pilóta. - A zsilipkamra készen áll.
- Te itt maradsz a közelben - mondta Tiros a pilótának -, vigyázz mindkét űrhajóra. Ha véletlenül erre robogna az a fúrógép, tudod, mit kell tenned... Bertolt, a mentőládából vegyél ki kötélhágcsót, vaskampókat.
- Minden rendben - jelentette néhány másodperccel később Bertolt.
- Igyekezzünk - sürgette őket Tiros -, Adrian várja a segítséget.

- Most hadd vezessek én - nyafogott Ariel.
- Értesz hozzá? - kérdezte Don kicsit lenézően.
- Jobban, mint te az indiánokhoz - morogta a kövér fiú. Szuszogva helyezkedett el a vezetőülésben. Egy percig nézte a képernyőket.
- Ez itt az automata ütközésgátló jelzője, a fokbeosztással - magyarázta Don az egyik homályos üveglapra mutatva. - Idegen test közeledtekor fölvillan a piros fény, a skálán pedig látod, milyen irányba és mennyire tér ki a hajó, ha a vezérlés nem is ad parancsot az összeütközés elkerülésére, az irányváltoztatásra.
- Mintha már hallottam volna erről - válaszolta jeges nyugalommal Ariel. Don elhallgatott. A képernyőkön csak távoli, kicsiny pontok csillogtak.
- Egyelőre nincs idegen test a közelben - nyújtózott ki kényelmesen Lars. Még egy ásítást is elnyomott. De rögtön a szék karfája után kapott. A Béta hirtelen kanyarodni kezdett, előbb balra, aztán megint fölgyorsulva jobbra.
- Űrslalom! - rikoltotta Ariel. Szeme vidáman villogott.
- Üldöznek bennünket! Normann űrkalózok a láthatáron! Halálfejes lobogó hajójuk tatján!
- Meghibbantál? - dadogta Don.
- Sugárvetővel lőnek ránk! Irányváltoztatás!...
- Ne hülyéskedj, Ariel!
-...de mi nem adjuk meg magunkat! A Béta a végsőkig kitart!
- Ennek agyára ment az a sok régi könyv, komolyan mondom - fújt egyet Don. Lars felállt, Ariel vállára tette kezét.
- Lázadás a fedélzeten! A kormányosi posztról lefokozunk, Ariel mester. Add át a helyedet!
 Ariel egy pillanatig még szorította a kormányt, aztán lassan elengedte.
- Veletek sem érdemes az űrbe utazni - mondta lehangoltan -, annyi fantáziátok sincs, mint egy gilisztának.
- Űrkalózok! - dohogott Don. - Te néha egészen ütődöttnek nézel bennünket?
- Csak azt hittem, ti is tizenéves fiúk vagytok – felelte Ariel, reménytelenül legyintve. - Pedig dehogy. Az eszetek, az nyugdíjas korban van már.
 Lars mosolygott. Aztán nevetni kezdett, hangtalanul. Végül megragadta a kormányszerkezetet, egyetlen mozdulattal kikapcsolta az automatát. A Béta meredeken „fölfelé" bukott, aztán hosszan jött „lefelé". A fiúknak torkukig emelkedett a gyomruk.
- Granada kapitány jelenti a Pálma galaxisközi űrhajó fedélzetéről: elértem a Kozmosz határát! - kiáltotta. Rémült csend támadt a háta mögött; ezek most biztosan azt hiszik, Larsra is rájött az őrület. - A Kozmosz határa fényléckerítés, légmentes műanyag fóliával és csillagászati léggömbökkel...
 Ekkor tört ki a nevetés. Nemcsak Ariel csapkodta a térdét, Don is. Lars még sohasem aratott náluk ekkora sikert.
Széles kanyart írt le az űrhajóval, úgy folytatta:
- Granada kapitány és legénysége lyukat fúrt a kerítésen. Mit láttak a másik oldalon? Na mit?
- Egy másik Kozmoszt! - rikkantotta Ariel.
- Ahol a kerítést éppen egy anti-Granada kapitány bontogatta - tette hozzá Don. Vidámság uralta el az egész kabint.
- Aztán kiderült, hogy a Kozmoszt egy hatalmas tükörlap veszi körül - képzelgett folyékonyan Lars -, és Granada kapitány emberei saját magukat látták. Betörték hát a tükröt...
- Nekihajtva a Pálma orrával - szúrta közbe Don.
-...és átjutottak egy másik világba. Ott minden világoskék - mondta Ariel -, a bolygók, a holdak, az emberek, még a napok is kéken ragyognak.
- Mert az az egész világ víz alatt van - kapott a szón Don -, Elsüllyedt Űr a neve. Egyszer léket kapott, elmerült... Az ottaniak a levegőt csak régi könyvekből ismerik, és mindenki kopoltyúval lélegzik...
- Látod, mégis normálisak vagyunk - fordult Lars Arielhez. - Mi is tudunk játszani, ha kell.
- Ezer szerencse - sóhajtotta gunyorosan a kövér fiú -, különben kétségbeesésemben én sem állnék meg a Kozmosz határáig, mint agyszüleményed, az a Granada kapitány...
 A képernyőkön újabb kisbolygó bukkant föl. A mérettáblázat szerint lehetett vagy tizenöt kilométer hosszú - lapos korongként vöröslött a fekete űrben. Élesen kivált környezetéből.
- Ezt két oldalról is megkerüljük - Lars lassan irányt változtatott. A Béta képernyőjéről egy pillanatra eltűnt a kisbolygó, de aztán az automata iránytartók ismét visszahozták a képet.
- Nem vezetsz valami biztos kézzel - jegyezte meg Don.
- Még néhány év, és belejövök - válaszolta Lars.
- Gyerekjáték egy ilyen hajó vezetése – ábrándozott Ariel -, képzeljétek el, ránk bíznának egyszer egy naprendszerbeli hosszú járatú teherhajót...
- Az unalmas lehet - vágott közbe Don. – Mindenütt csak ásványokat kell rakodni. És milyen körülmények közt! Láttátok a múltkor a Híradóban? A Vénuszon nyolcvan atmoszféra nyomáson álltak a fickók a széngázban, hogy mást ne mondjak.
- És ott van még a Plútó vagy a Merkúr! Az egyik túl közel a Naphoz, a másik meg túl messze. Itt forróság, amott hideg...
- Hát mit szeretnétek? - Lars a kisbolygó körüli pályára állította a Bétát. - Hogy az űr is olyan legyen, mint a Föld? Légkörrel, felhőkkel, szelekkel? Huszonöt fok, napsütés?
- Az űrhajók pedig nyitottak lennének... - kapcsolta ide ábrándjait Ariel.
- Olyan sportosak - vágta rá Don nevetve -, mint a városnéző elektrobuszok. Kilógathatod belőlük a kezedet.
-...és akkor semmi különbség nem lenne az űr meg a Föld között - fejezte be Lars. - Egyetlen óriási kék ég lenne minden, az egész Naprendszer.
- Majd egyszer eljön annak is az ideje - mondta Ariel.
- Miért olyan fényes ez a kisbolygó? - bökött hüvelykujjával Don a képernyő felé. Lars vállat vont, de Ariel tudós képpel a vezénylőpulton heverő vastag könyvre mutatott.
- Az ott a kisbolygók atlasza... A pilóták abban szokták megnézni az adatokat.
- Ezt is valamelyik filmben láttad? - kérdezte Don gúnyosan, de a könyvért nyúlt. Fölütötte az elején, mormolta a fejezetek címeit: - A Trója-csoport három tagból áll... Az Apolló-csoport viszont tizenkilencből... A tömegspektrumnak a kémiai és ásványos összetételben is rokon tartományai... No, itt valahol kell lennie színképeknek is...
- Te már megint összekevered a fogalmakat - bosszankodott Lars. - Az előbb magad voltál kíváncsi, miért olyan fényes ez a bolygó, most meg a színképeket emlegeted. A kettő nem ugyanaz.
- Ennyit azért én is tudok - Don továbblapozott -, „Nyolcvan százalékuk színképe a szerves kondritokéhoz hasonlít..." Mik azok a kondritok? - nézett föl.
- Tudja a fene.
- Nahát, hogy nekem milyen műveletlen útitársaim vannak - kesergett Don fejét csóválva -, azt sem tudják, mik a kondritok! „...körülbelül tíz százalékuk 100-200 km átmérőjű, spektrumuk pedig a kő-vas meteoritéhoz hasonlít..."
- No, most okosabbak lettünk - gúnyolódott Ariel, és tüntetően elfordult tőlük. A vezérlőpult oldalába épített műszerek ide-oda rezgő mutatóit kezdte figyelni. Don tovább birkózott a sok ismeretlen szót tartalmazó szöveggel:
- „A viszonylag fényesek felszínét szilikátokból és fémekből (FeNi) álló kőzet borítja..."
- A Fe az a vas, a Ni meg a nikkel - jelentette ki határozottan Lars.
- Képzeld, ezt még én is tudom.
- Sőt én is!
- Nahát! Csupa észlény találkozott össze ezen az űrhajón, természetesen véletlenül - vette át most társai csúfondáros stílusát Lars is. - Don, az a kisbolygó itt fémes kőzetekkel van borítva! Ha a felnőttek még nem fedezték volna föl, most valami jutalomra számíthatnál.
- Mindent fölfedeztek már - legyintett Don reménytelenül. - Nincs már olyan kisbolygó, amit vagy tízszer föl nem mértek volna hosszában-széltében, kielemezték, melyik milyen anyagból mennyit tartalmaz és így tovább...
- De az utolsó fölméréstől is eltelt vagy harminc év, apámtól tudom - mondta Lars. - Ennyi idő alatt történhettek változások. Időközben fölépítették az Astreát és a többi hasonló űrállomást, idehozták és ráállitották őket a kisbolygócsoportok pályáira, megkezdődött az ásványok kitermelése.
- Vigyázz, előre nézz! - figyelmeztette Don. - A végén még egészen közelről is meggyőződhetünk róla, milyen is az a nikkel meg az a vas ott a felszínen... Ha te egyenesen nekivezeted a Bétát!
- Van automata ütközésgátlónk vagy nincs? - legyintett Ariel nagyvonalúan.
És száguldottak tovább.

- Ha szükség lesz rád, hívni foglak - mondta Tiros Valentinnek. - Egyelőre maradj itt.
- És vigyázz, nehogy téged támadjon meg az a tébolyult fúrógép - mosolygott Borkova doktornő.
- Hallottam már ilyen esetről - mondta Anna.
- Igen, én is emlékszem - vette át a szót Bertolt, miközben lefelé mentek. - A Marson történt, egy bányában, ha jól emlékszem.
- Olyasvalakitől tudom, aki maga is ott volt - Anna lesimította hosszú haját, hogy akadálytalanul ráhúzhassa átlátszó sisakját -, egy sereg különféle automata dolgozott egy marsi bánya alig néhány méter széles folyosóján. Volt ott néhány ember is, a gépeket programozták be, figyelték és ellenőrizték munkájukat. Az egyik kőzettoló nagy lánctalpas szerkezetnél következett be ugyanaz a hiba, mint most Mario és Adrian fúrógépénél. Az a kőzettoló ide-oda kezdett robogni a szűk folyosóban. Félrelökte a kisebb gépeket, falnak lapította az ellenőrző műszereket és a figyelőkamerákat. Az egyik ember mit sem sejtve lépett ki éppen egy keskeny összekötő vájatból; a többiek már nem tudták figyelmeztetni. A gép rögtön a falhoz nyomta, a szerencsétlen azonnal meghalt.
- Hogyan tették ártalmatlanná a kőzettolót? – kérdezte Eta.
- Lézersugárral olvasztották szét a vezérlőberendezését. Az irányító-vezető-parancstovábbító központjában volt a baj a biztosítékokkal.
- Remélem, az újabbak gyártásánál már gondoltak erre is - mondta Anna. - Végül is, adott esetben emberéletekről lehet szó.
- Tökéletesen hibátlan gépet nem lehet gyártani – vont vállat Bertolt.
- Igyekezzünk - sürgette őket Tiros. Már mindnyájan űrruhában álltak. Kettesével mentek be a zsilipkamrába, egy perc múlva pedig kiléptek a vaslétrára, lementek a kisbolygó szürke, sziklás talajára.
- Az ember szinte elrepül! - Borkova megfogta a korlátot. - Olyan könnyűnek érzem magamat...
- Nem számítottam ki pontosan, mekkora itt a tömegvonzás - felelte az expedíció vezetője. - Igen kicsi. Testsúlyunk alig néhány kilogramm.
 Lassan kijöttek a többiek. Utolsónak megjelent Valentin; de nem jött le a létrán.
- Figyelem majd a rádiót - mondta Tirosnak - meg a környéket is. Azt hiszem, nem ártana előkészíteni egy lézerfegyvert is! Lehet, hogy szükség lesz rá...
 - Éppen ajánlani akartam - felelte Tiros, és elnézett a föléjük boruló fekete űrre. - El kell majd intézni azt a rakoncátlan automatát... Gyerünk, siessünk.

Ariel már ügyet sem vetett a központi képernyőre. Minden figyelmét a kutatóműszerek jelzéseire fordította.
- Olyan ez, mint egy röntgenkép - jegyezte meg lelkesen. - Amíg ti ott a képernyőn csak a tárgy külső képét látjátok, addig ezek a műszerek megmutatják, mi van a belsejükben... A fémjelző például állandóan dolgozik; a skálán... látjátok, ott... meg ott! A különböző színű fölvillanó csíkok az egyes fémeket jelzik. Mario mutatta meg nekem a múltkor, milyen hasznos kis gépezet az ilyen.
- És közben egy papírcsíkra föl is jegyzi az adatokat - bólintott elismerően Lars.
-...az a piros, hosszú vonal, az vasat jelent... a barna mangánt, a szürke nikkelt...
- Ez mind nagyon szép - mondta Don elismerően -, de azért ne körözzünk állandóan egy kisbolygó körül. Van itt ebből elég... Figyeljétek csak a helyzetjelentőt meg a környezeti képernyőt: ebben a csoportban összesen tizenegy aszteroida van.
- Aszteroida! Hogy te milyen szépen beszélsz - epéskedett Ariel.
...és még hármat közülük nem láttunk - folytatta Don zavartalanul. - Menjünk hát utánuk. Itt repülhetnek valahol előttünk. Nézd csak, kettő már látszik is a képernyőkön.
- Vedd át a kormányt - állt föl Lars. Don láthatóan megörült a javaslatnak.
 Igen gyorsan száguldottak; a sebességmérő mutatója ki-kilendült. A képernyőkön egyre nőtt az előttük lévő kisbolygó.
- Méretei: tizenöt kilométer a hossza, legszélesebb pontján hat, máshol átlag négy kilométer a szélessége, alakja elnyúlt, uborkához hasonló...
- Ezt az uborkát is a kézikönyvből olvastad ki? - hitetlenkedett Lars.
- Nem, a számítógép így rajzolta föl a képernyőre, nézd csak... Valóban olyan az alakja, mint egy uborkának.
- Amit az Astrea mesterséges kertjében termesztettek - tette hozzá Don.
- Tartalmazza a szokásos fémeket... A műszerek megadják a fényerő amplitúdóját is, ha érdekel benneteket, felolvashatom ezeket az adatokat is...
- Köszönjük, valahogy majd csak megleszünk nélkülük - szerénykedett csúfondárosan Don.
- Ezt még megkerüljük egyszer, és visszamegyünk az Astreára - javasolta Lars. - Hiszen már legalább egy órája, hogy eljöttünk.
- Nem hiányzunk senkinek - legyintett Don. - No, most kapaszkodjatok! Bukórepülés!...
A Béta éles kanyart írt le. Ariel elkapta széke karfáját.
- Vad kalózok vitorlás hajója fordul be egy öbölbe! - üvöltötte Don. - A pálmafák tövében, tőrrel foga közt vad táncot jár egy bennszülött!
- De az öbölben alattomos sziklazátony, a víz felszíne alatt - tette hozzá Lars figyelmeztetőleg. A máskor általában oly komoly fiút is magával ragadta a játék, társainak jókedve.
- Hej, ha velünk íratnák a videofilmeket! – sóhajtotta Ariel. - Micsoda történeteket vihetnénk képernyőre!
- Például három kiskorú űrcsavargóról - vette át a szót Don -, akik elszöknek halálunalmas támaszpontjukról, és mindenféle szörnyű kalandot élnek át az űrben.
- És lakatlan bolygókon.
- Melyekről a történet közepén rendszerint kiderül, hogy lakottak...
- Mégpedig értelmes, ceruza nagyságú lények lakják.
- Mi az, hogy ceruza?
- Amivel valaha régen papírra írtak. Két fadarab közé valami porhanyós, fekete ásványrudacskát szorítottak, ezzel írtak.
- Fúj, hiszen az piszkos lehetett.
- Százötven részes videosorozat: „Don, Lars és Ariel  kalandjai!" - ezt persze Don kiáltotta. Ugyanakkor balra vett egy kanyart, ismét meg kellett kapaszkodniok. – Most alája kerülök, jó?
- Itt nincs sem „alul", sem „felül" - mondta Lars. De társai nem figyeltek rá. A Béta máris a kisbolygó végéhez ért, Don megfordította az űrhajót. A központi képernyőt teljesen kitöltötte az aszteroida; szürkés, homályos sziklafennsíkok váltakoztak rajta éles, mély, fekete árnyékos területekkel.
- Legalább a nevét tudnánk - morogta Don.
- Nincs neve - Ariel valamit állított egyik műszerén -, csak száma: 1431-es. Keringés ideje: 3,19 év.
- Vagyis bő háromévenként kerüli meg a Napot - jegyezte meg Lars.
- Iszonyúan bölcs vagy - nyugtázta Don. - Igaz, Ariel?
Ariel nem felelt. Megbabonázottan meredt az egyik műszer képernyőjére.
- Mi bajod van? - kérdezte Lars.
- Az előbb még egészen beszámítható voltál - csúfolódott Don -, most meg úgy bámulsz magad elé, mint akinek pók van az inge alatt.
Ariel arca igen komoly volt.
- Don, fordulj vissza... Tápláld be az automatába az adatokat; okvetlenül ugyanazon a pályán menjünk vissza, amerre az előbb jöttünk.
- De miért?
- Valamit láttam. A műszer igen furcsa dolgot jelzett az előbb... Menjünk vissza!
- No tessék! - kedélyeskedett Lars. - Űrkalózokról beszéltünk az előbb, meg titokzatos lényekről...
- És lehet, hogy mindez rögtön valóság lesz – felelte Ariel változatlanul komolyan. - Kérlek, Don, fordulj vissza! Meg kell néznünk, hátha tévedtem - és elfordulva tette hozzá: - És... ha nem tévedtem?...

- Furcsa, milyen közel vannak egymáshoz ezek az aszteroidák -jegyezte meg Bertolt. Tiros fölpillantott. A Mallard szürkés sziklamezeje fölött, nem messze tőlük lebegett a sötét űrben egy másik égitest. Néha úgy rémlett, elég lenne fölnyúlni kezükkel, és megfoghatjuk azt a halványsárgás fényt árasztó jókora szikladarabot.
- A 918-as - nézett arrafelé Tiros elgondolkozva. - Csakugyan nagyon közel van, gyakorlatilag egy közös tömeget alkotnak, egy pályán mozognak - hangja kissé rekedtesen hangzott a többiek fülhallgatójában.
- Az Astreán elvégeztem tegnap a kisbolygó-csoport adatainak fölvételét - mondta Anna. - A 918-as és a Mallard között olykor száz-kétszáz méterre szűkül a távolság.
 Szinte repültek a sziklák fölött. A Földön és az Astreán megszokott rendes lépéseikkel itt tíz métereket repülhettek minden különösebb erőfeszítés nélkül. Tiros rádióján hívta Mariót, irányjelzést kért.
- Már látlak benneteket - hallották Mario hangját -, gyertek tovább egyenesen. Vigyázzatok, két nagyobb hasadék van arrafelé... ugorjátok át őket.
 - Még mindig nem tudtad kiemelni Adriant? - kérdezte Eta. - Hiszen olyan könnyű lehet, akár egy kézzel is kihozhattad volna abból a szakadékból. Alig hat kiló lehet a testsúlya...
- Azt hiszed, nekem ez nem jutott eszembe? – Mario kissé ingerülten szólt vissza. - Ha nem ilyen kicsi a tömegvonzás, Adrian halálra zúzta volna magát... De ráesett néhány nagyobb szikladarab is, akkorák, hogy mozdítani sem lehet őket.
- Szegény Adrian... siessünk!
- Adrian rádiókészüléke nem sérült meg? - szólt közbe Tiros.
- De igen. Letörött az antennája, ezért adását alig néhányszor tízméteres körzetben lehet csak venni. Én tudok vele beszélni... Eszméletén van, a karja rettenetesen fáj, és lehet, hogy más sérülései is vannak.
- Perceken belül odaérünk - Borkova doktornő ezt inkább önmaga megnyugtatására mondta; amint ugrálva haladt a síkság fölött, egy ízben a talajra érkezve lábszára egy jókora kiálló kőnek ütközött. Fölszisszent. Kezdte már érteni, hogy a nagyarányú súlycsökkenésnek hátrányai is vannak, nemcsak előnyei. Az emberi test ilyen körülmények közt kezd kormányozhatatlan léggömbbé válni; elrugaszkodva a talajtól az űrhajós egyszerűen nem tudja még, hol fog földet érni, mert nem is lát el odáig.
A leérkezés helyét már csak repülés közben pillantja meg.
És ha legközelebb nem szikladarab kerül eléje, hanem valamilyen mély szakadék, amilyen szép számmal akad ezen a kisbolygón? Csakugyan jó lesz vigyázni.
 Már csaknem a helyszínre érkeztek; látták a fúrógépeket és a mozdulatlanul álló automatákat. A szürkés sziklák között narancsszínű űrruhás alak mozdult: Mario.
Valentin lassan átballagott a Kentaurra. A zsilipkamrából egyenesen az űrhajó csúcsán lévő kis kamrába liftezett föl. Elővette a hordozható, kicsiny lézerpuskát. A Kentauron minden eshetőségre voltak ilyen kis mindentudó kézifegyverek is. Aztán lement a vezérlőterembe. Ellenőrizte a berendezéseket. Már éppen folytatni akarta útját a kijárat felé, mikor megszólalt a hangszóróban Klára:
- Hívom a Kentaurt vagy az Alfát. Kentaur, Alfa, jelentkezz!
 Klára és Dóra az Astreán nyilván hallották a másik hullámhosszon, hogy Tiros engem itt hagyott őrködni. De miért nem hívnak a közös hullámhosszon? Azt akarják, hogy csak én halljam, amit közölni akarnak?
- Valentin jelentkezik a Kentaurról - tért vissza a vezérlőpulthoz, kezében a lézerágyúval. - Miért nem a másik sávon beszélsz?
Klára kissé habozott, mielőtt válaszolt volna:
- Mert... jobb, ha Tiros egyelőre nem tudja. Meg Bertolték sem... Dóra úgyis eleget idegeskedik.
- De miről van szó? - türelmetlenkedett az űrpilóta.
- A gyerekek eltűntek.
- Mit jelent ez? Hová?
- Fogták magukat, beültek a Bétába, és elröpültek, ki az űrbe.
- Hű, hogy az a Fiastyúk!... - Valentin szokása szerint meg akarta vakarni feje búbját, de űrruhában volt, sisakkal, így keze félúton megtorpant és maradt a levegőbe nyújtva. - De hát hogyan engedélyezhettétek?
- Azt hiszed, kértek engedélyt?!... Dórával nem is voltunk a vezérlőfülkében! Végigjártuk az egész állomást, ellenőriztük az összes helyiséget, hogy a riadó percében nem hagyott-e valaki bekapcsolva valamilyen készüléket... Ahogy visszajöttünk, égett a nagy zsilipkapu jelzőlámpája. Akkor száguldottak el... Mind a hárman.
- Hát ez aztán szép kis ügy! Méghozzá engedély nélkül... Ha Tiros megtudja, majd ad nekik!
- Egyelőre ne szólj a kapitánynak, Valentin. Éppen elég bajuk lehet most Adrian kimentésével. Addigra a fiúk is visszajönnek, mire ti odalenn végeztek, így talán nem lesz nagyobb baj.
- Hívjátok rádión a Bétát!
- Már hívtuk!
- No és?...
- Remélem, nem esett bajuk.
- Mit akarsz ezzel mondani?
- Valentin, az a helyzet, hogy hiába hívjuk a Bétát. A fiúk alighanem elfelejtették bekapcsolni az adó-vevőt.
- Vagy szándékosan nem kapcsolták be, hogy ne tudjuk azonnal visszaparancsolni őket! Taknyosok! – Valentin kezdett dühös lenni, még hozzá akart tenni néhány erősebb kifejezést, aztán Klárára való tekintettel fékezte magát. - No, mindegy. Ha visszajönnek, hívjatok engem. Igaz, nem leszek egyik űrhajóban sem; arra a megbőszült masinára kell vadásznom a lézerpuskával. De azért előbb engem hívjatok majd.	

Betáplálták az adatokat a vezérlőautomatába, és Don megfordította a hajót. A fordulóban mindnyájan üléseikhez szorultak, a Béta merész ívet írt le a. 1431-és kisbolygó körül. 
- Bizonyos, hogy visszatalálunk ugyanarra a pályára? - hitetlenkedett Ariel.
- Nem hiszel az automatáknak? - kérdezte Don magabiztosan. - Pedig jobbak az embereknél, azt mondják.
- Attól függ, melyik embernél.
 Lars látta, hogy hosszabb vita készül barátai közt, gyorsan közbelépett, mielőtt összevesznének:
- Inkább figyeljük most mindnyájan a műszereket.
A fémjelzőt meg a radart - javasolta. - Több szem többet lát.
- Milyen igazad van... Ezt is a LERNO-géptől tanultad? - gúnyolódott Don, de ő is a képernyőkre függesztette tekintetét. Az 1431-es újra „alájuk" került; ismét igen közel jutottak hozzá.
 Arielnek torkában dobogott a szíve. Az imént ott egy kidudorodó sziklatömb mellett látta azt a dolgot... Hátha már nincs is ott? Vagy nem is volt? Képzelődött volna?
- Odanézz!
- Ott van!
 Négyzet alakú, homályosan remegő folt bukkant föl a képernyőn. Don azonnal lenyomta az adatrögzítő gombját. Utána visszajátszottak a képernyőre azt a valamit. Közben a Béta továbbszáguldott, a kisbolygón túlra, ki az űrbe.
- Ez itt szabályos négyzet - hunyorította szemét Lars, fejét kissé félrefordítva nézte a rejtélyes tárgyat. – Minden oldala egyforma.
- És azonos fémes anyaggal van kitöltve a belseje... - Don a fémjelző papírcsíkjáért kapott, mely keskeny nyílásból kígyózott elő. - Azt mondja ez a tudós kis szerkentyű, hogy titán... titánból és valamilyen ötvözetből van.
- Ötvözet? - Ariel felugrott, a fejét rögtön be is verte egy kiálló kapcsolóba. - Ujjuj!
- Tudom, mit akarsz mondani. Hogy nem természetes eredetű az a tárgy!
- Lehet, hogy csak egy négyszögletes fémlap - merengett Don, aztán hirtelen fölugrott. - Ujjuj! - Ő is beverte a fejét ugyanabba a kapcsolóba. - Ez azt jelenti, hogy... hogy nem földi emberek készítették.
- Pontosan - Ariel már visszanyerte nyugalmát, csak sajgó fejét tapogatta önkéntelenül -, amiről az előbb beszéltünk, alighanem be is következett. Idegenekre találtunk.
- Gyerünk vissza!
- Máris fordulunk.
Lars elgondolkozva nézett rájuk.
- Be kéne kapcsolni a rádiót, és jelenteni apáéknak, hogy mit találtunk.
- Csak ezt ne - tiltakozott Don. - Az lenne az első szavuk, hogy azonnal menjünk vissza, hagyjuk itt az egészet.
Aztán holnap ők jönnének el, persze nélkülünk, és a fölfedezés dicsőségét is ők aratnák le!
- Ilyen izgalmas percekben szó sem lehet róla, hogy rádión szidjanak bennünket - helyeselt Ariel is. Kiguvadt szemmel bámulta a képernyőket.
Don ült a kormányhoz.
- Csak vigyázz... - fordult a fekete fiúhoz Lars engedékenyen. - Ezúttal jóval közelebb kell elhaladnunk a felszínhez. És lassabban.
 Közeledtek a kisbolygóhoz. Don összeszorított fogakkal segített az automata pilótának. Újra megjelent az 1431-es.
- Jó kis Béta, jó kis Béta... - veregette meg a műszerfalat Ariel, akár egy kutyát. Az izgalomtól kicserepesedett az ajka.
 Lars nem vette le tekintetét a képernyőről. Csak most figyelt föl arra, mennyire ver a szíve. A halántékán érezte, hogyan szalad ereiben a vér. Görcsösen markolta az ülés karfáját.
 Semmi kétség! Harmadszor is fölfénylett a titokzatos négyszög. Don azonnal fékezett, a célkeresőből már nem engedte ki a kidudorodó sziklacsúcsot, mellette a hasadékkal, ahonnan kiállt a négyszög. Két körrel levitte a Bétát egészen közel, a felszín fölé. Vad, csipkézett szélű szürke sziklák meredeztek az űrben, szakadékok szelték keresztül az egyenetlen terepet.
- Ez nem is négyzet! - kiáltotta Ariel. - Nézzétek csak! - A Béta annyira alacsonyan szállt, hogy mindnyájan láthatták: hegyes kúpként állt ki az a tárgy a sziklák közül.
- Olyan, mint egy piramis! - szakadt ki Larsból.
- Hát az meg mi?!...
- No igen, tudod, az afféle ókori kőépítmény a Földön... Sok ezer évvel ezelőtt építettek olyanokat.
- És itt is csináltak volna egyet? - értetlenkedett Don.
- Nagyon megüthetted az előbb a fejedet - szögezte le Ariel türelmetlenül. - Ezt nem emberek emelték!
- Honnan tudod, nagyokos?
Lars látta, ideje közbelépnie.
- Nézzétek a skálát... A négyzet egy-egy oldalának hossza huszonkét méter. Ha piramis, túlságosan apró méretű...
- Mert ez minipiramis! - vigyorgott Don.
- Nézzük meg még közelebbről.
- Nem mondanád meg, hogyan? Lejjebb már nem szállhatunk. Még beleakadunk valamelyik sziklacsúcsba. Valahogy semmi kedvem szétfröccsenni az űrben.
- Ha egészen közelről akarjuk megtekinteni, akkor csak egyet tehetünk! - Lars lassan, megfontoltan ejtette a szavakat. - Le kell szállnunk a kisbolygó felszínére.
 Nagy csönd lett. Csak nézték egymást, zavartan. Most még Don is hallgatott. Leszállni egy idegen égitesten... egyedül, felnőttek nélkül? Ismeretlen területen? Egyikük sem szállt még le soha, csupán az oktatás vége felé, egyetlenegyszer, akkor is sima területen, egy űrállomás szépen megjelölt fémtetejére, ráadásul még műszerekkel is irányították őket lentről. De itt most másról van szó.
- Veszélyes! - szívta a fogát Don.
- Leszállásra csak az űrhajó parancsnoka adhat engedélyt vagy utasítást - szólt Ariel, és várakozóan pillantott Larsra.
- Bizony, így van - mondta Don, és szintén Larsra vetette tekintetét.
- Ezzel tehát azt akarjátok mondani, hogy én...?
- Vegyük úgy, hogy te vagy a parancsnok – mondta Don, bár nem szívesen.
- És akkor neked kell döntened! - tette hozzá Ariel.
Lars a képernyőre pillantott. A Béta az 1431-es mellett száguldott. A műszerek csendesen kattogtak, föl-fölvillantak a lámpácskák, a hajtómű dübörgött. Magán érezte társai várakozó tekintetét. Döntenie kell.
- Fordulj vissza, Don... - és pillanatnyi habozás után, kiszáradt szájjal tette hozzá: - Leszállunk!

Vadászat lézerpuskával

- Landoltál te már egyáltalán? - zsörtölődött rosszat sejtve Ariel, amikor a második próbálkozásra sem sikerült a dolog; csak elsiklottak a kisbolygó felszíne mellett.
- Nem olyan egyszerű - morogta Don. - Ez nem gyakorlat, sima terepen.
- A leszállási manőver végrehajtását is rábízhatjuk az automatára. Csak ki kell jelölni a leszállás helyét - mondta Lars. - Ott a piramistól nem messze az a kis fennsík, aránylag egyenletesnek látszik.
- Csak azután vigyázz, nehogy a kobakunkra essünk! - Ariel dermedten figyelte a képernyőket. A feje még mindig sajgott az előbbi ütéstől.
- Még egy próbát teszek - szorította össze ajkát Don.
Egy perccel később újra az 1431-es mellé értek. A kis fennsík fölött a Béta kört írt le, aztán ereszkedni kezdett a szürke sziklákra.
- Kicsit előbbre... most jó! - súgta Lars. - Emeld meg az orrát, függőlegesen, most a fékezőrakétákkal leeresztheted...
- Don máskor mindig ellenkezett, már csak szokásból is, de most hallgatott. Úgy szorította a kormányszerkezet egyik fogantyúját, hogy egészen elfehéredett a keze. A képernyőkön a vad sziklák egyre nagyobbak lettek.
- Most tedd le - vezényelt Lars önkéntelenül. Pedig nem akart beleszólni Don landolásába.
 Az űrhajó nagyot döccent, elkapták székeik karfáját.
- Majdnem függőlegesen állunk - jelentette Don, ahogy azt a videofilmeken látták legalább ezerszer. - Négy támasztóláb kinyújtva, most egyenlítik ki a teleszkópok a dőlési szöget, ami alig hat fok.
- Ez egyezik a terep lejtésének szögével – pillantott Ariel az egyik műszerre.
- Hajtóművet leállítani! - vezényelt Lars.
- Hajtómű leáll! - felelte Don.
 A csönd hirtelen szakadt rájuk. Csak nézték egymást, szótlanul. Arielnek anyja jutott eszébe. Mire gondolhat most? Biztosan félti őt. Nem tudják az Astreán, merre járnak, mit csinálnak. Nem tudnak róluk semmit azóta, hogy elhagyták az űrállomást.
- Gyerünk. Vegyük fel az űrruháinkat, és igyekezzünk megkeresni azt a csodapiramist - Lars indult elsőként a zsilipkamra irányába.
- Utánam, űrszülöttek! - előzte meg Don, vad kiáltást hallatott és lerohant a vaslépcsőn.

- Kötelet hoztatok? - kérdezte Mario. Narancsszínű űrruhája elütött a környezettől.
- Hol van Adrian?
- Ott - Mario a közeli hasadék szélére lépett, és lefelé mutatott. - Egyedül nem mertem utána menni, míg ide nem értek. Ha nekem is valami bajom esett volna...
- Most már minden rendben. Világítsatok ide – Mario az egyik fúrógépet közelebb hozta, fényszóróját a szakadékba irányította.
Tiros körülnézett, és egyetlen pillantással fölmérte a helyzetet.
- Ide a kötelet. Én megyek le, Bertolt biztosít a kötéllel, Mario, te is vigyázz...
 Derekára kötötte a kötél végét, kilépett a sziklaorom szélére. Azon töprengett, hogyan mozdítsa majd el Adrian testéről a hatalmas sziklákat. „Egy-egy ilyen tömbnek még a Mallardon is tekintélyes súlya lehet" - gondolta. Majd elrugaszkodott, és lebegve ereszkedett alá bajtársa mellé. Adrian egyik lába két érdes felületű szikla közé szorult, amelyekre még egy harmadik is rázuhant. Az űrhajós combján és mellén is jókora kövek hevertek. Adrian hanyatt feküdt, a szeme nyitva volt.
- Hallod, amit mondok? - kérdezte Tiros.
- Végre! - suttogta a férfi.
- Ha ez a Földön történik veled, olyan lapos lennél, mint egy lepény - igyekezett viccelődni a kapitány. - Előbb leveszem a melledről ezt a kavicsot... aztán a többit. Csöndesen tevékenykedett néhány percig; megszabadította Adriant a terhétől.
- Megütötted a fejed is? - kérdezte Tiros, miközben az egyik különlegesen nehéz kővel birkózott. Nehezebben ment a dolog, mint gondolta volna.
- A karom... fáj - mondta halkan Adrian.
- Még egy perc, Adrian, és minden rendben lesz – Tiros kiszabadította az űrhajós lábát is, magához ölelte a magatehetetlen testet. Bertolt és Mario mindezt látták fölülről, most óvatosan, rángatás nélkül húzták föl mindkettőjüket a szakadék peremére. Borkova doktornő az űrhajós mellén lévő csatlakozóba dugta kis hordozható DIAGNO-gépe zsinórját. A parányi képernyőn egy-egy gombnyomással ellenőrizhette Adrian szívműködését, pulzusát, lélegzését, összes életfontosságú szerve működését.
- Űrruhában csak ilyen vizsgálatot tudok elvégezni - mondta aztán a parancsnoknak -, ha majd bevisszük az űrhajóba, óvatosan levesszük a védőöltözetét, és megnézem a karját. Röntgent is csinálok.
- Rendben - felelte Tiros. - Azonnal indulunk vissza a Kentaurhoz!

Don végignézett rajtuk, mielőtt kinyitotta volna a zsilipkamra ajtaját.
- Hogy érzitek magatokat? - kérdezte. Nem lehetett tudni, nem gúnyolódik-e ismét. Ariel nagyot nyelt - ő bizony rettentően izgult. Larsra pillantott; bizony a parancsnok fiának is remegett kissé a szája széle. Don pedig éppen a hangoskodásával próbálta leplezni, mennyire átéli az eseményeket.
- Jól vagyunk - felelte Lars, és még egyszer körülnézett a Bétában. Lehet, hogy soha többé nem kerülnek ide vissza? Ha az idegenek ellenségnek bizonyulnak és...
- Gyerünk! - indult előre.
 Beléptek a fémfalú, sivár kamrába. Lezárták űrruhájukat. Most már csak sisakjuk rádióján át érintkezhettek.
- Egyikünknek itt kellene maradnia a Bétán – mondta óvatosan Ariel. - így írja elő a szabályzat. Nem mehetünk ki mindnyájan egyszerre...
- Nincs kedved megnézni a piramist? – csúfolódott Don, akinek lassan visszatért szokásos jókedve.
- Mi az, hogy nincs? Okvetlenül meg kell néznem közelebbről - berzenkedett Ariel. - Elvégre én fedeztem föl.
- Szóval akkor eldöntött dolog, hogy ezt az eddig ismeretlen jelenséget Ariel-piramisnak fogja nevezni a tudományos világ - füstölgött Don.
 A zsilipből a gépek egykettőre kiszívták a levegőt. Majd fölpattant a külső ajtó.
 Szürkés táj tárult a szemük elé. Rendetlen összevisszaságban heverő kisebb-nagyobb sziklatömbök, kövekkel borított síkságok. Fejük fölött a sötét űr ragyogott.
 Lars lépni akart egy nagyot, de valahogy furcsán föllendült a magasba. Don húzta vissza.
- Vigyázz, mert belőled is kisbolygó lesz.
- Igaz, elfelejtettem, hogy itt alig van tömegvonzás.
- Fogjuk meg egymás kezét - javasolta Ariel -, hárman mégis több súlyt képviselünk, mint egyedül.
- Főleg te „képviselsz" szép súlyt! - csipkelődött Don.
- Aztán nehogy rossz irányba induljunk! - Lars szeme elé emelte bal karját; az űrruhába épített iránytájolóra figyelt. - Mikor leszálltunk, az a rejtélyes tárgy 42 fokra volt a Bétától, ezt jól megfigyeltem. - Elfordult, még egy pillantást vetett a tájolóra, aztán felpillantott, és határozottan mutatott a közeli láthatáron magasodó sziklák, felé: - Arra! Elindultak.
Bukdácsolva haladtak a kőtengeren. Néha átugrottak egy-egy nagyobb szikladarabot, óvatosan, nehogy kirepüljenek az űrbe. Mögöttük kisebb lett a Béta. Ariel néha nyugtalanul hátratekintgetett, de nem engedte el társai kezét. Don és Lars hallották, hogyan liheg a kövérkés fiú a sisak alatt - rádiójuk ezt is közvetítette.
- Ide figyelj, te Szuszogó Indián - fordult hozzá Don.- Szedd egy kicsit gyorsabban a futóműveidet, így holnapra sem érünk oda.
- Az egész kisbolygó... alig két kilométer... hosszú - lihegte Ariel, de azért rákapcsolt. - Rögtön... ott leszünk... a piramisnál...
- Amely titánötvözetből készült - tette hozzá Lars elgondolkozva.
- Tudom, mi jár az eszedben - kapott a szón Don. - A földi űrhajók készítésénél használják ezt az anyagot.
- Ez akkor is idegen piramis - makacskodott Ariel. - Idegenek építették, és azok is lapulnak benne.
- Nem félsz? - kérdezte Don gúnyosan. - Mert ha igen, szóljál. Még visszamehetsz a Bétához. Mi majd Larsszal megnézzük közelebbről ezt a micsodát.
- Azt már nem! Épp én maradjak ki a dologból?! - Ariel erre rögtön gyorsabban lépkedett.
 Néhány perc múlva a nagy sziklákhoz értek. Lars az űrbe pillantott - hidegen hunyorgó csillagok a távolban. Valahol ott van az Astrea, a Mallard, apa, anya és a többiek.
Megkerülték a sziklákat.
- Nézzétek csak! - kiáltotta Don; irányjelzője hirtelen megbolondult, ide-oda kezdett lengeni, sőt egyszer egy teljes fordulatot is tett.
- Ezt nem értem - vallotta be Lars.
- Valami megbolondította a műszert - mondta Ariel  áhítatos hangon. - Bizonyára azok bocsátanak ki valamilyen sugarakat, amelyek megzavarják a mágneses teret.
- Sok fantasztikus filmet láttál! - morogta Don. – Nem kell ehhez semmiféle sugárzás vagy más efféle furfang; egyszerűen jókora fémtömeg van itt valahol a közelben. Az bolondítja meg a műszert.
- Ez pedig csakis a piramis lehet - szögezte le Ariel.
- Gyertek, siessünk!
- Mozgás!
Az utolsó sziklák mögött keskeny szakadékra bukkantak, amely valamivel odébb kiszélesedett. A hasadékra ügyet sem vetve kapaszkodtak föl a sziklákra, mert odafönn megcsillant valami. A piramis csúcsa.
Kékesszürke fényben ragyogott. Az űrből érkező csillagfény halvány csillogásra késztette sima, kúpos csúcsát. - Nincs sugárveszély? - kérdezte Lars; nem vesztette el lélekjelenlétét. - Egy ilyen objektum közelében bizony könnyen előfordulhat, hogy radioaktív vagy más káros sugárzás található - tette hozzá okoskodva. De műszereik tökéletes biztonságot jeleztek. Elengedték egymás kezét, versenyezve libegtek föl, egyre följebb... És odaértek a rejtélyes tárgyhoz. Egy sziklahasadékból állt ki. Csakugyan piramis volt - négyszögletes, de a sarkai lekerekítve, csúcsa sem volt hegyes, inkább tompa, félkör alakú kúpként állt az űrbe meredve.
 Szótlanul torpantak meg. Egy ideig egyikük sem szólt. Csak Ariel lihegése hallatszott a fülhallgatókban.
- Óriási fölfedezés - törte meg a csendet Lars -, ha ez csakugyan idegenek műve!... Ezért megbocsátják még azt is, hogy engedély nélkül távoztunk az Astreáról.
- Hogy te milyen előkelőén beszélsz - Don most sem tudta megtagadni gunyoros természetét. - Egyszerűen meglógtunk, pajtikám, erről van szó. Mivel az elfenekelés már kiment a divatból, hát büntetésül majd eltiltanak bennünket egy csomó szórakozástól. Ariel egy hónapig nem olvashatja majd a poros mikrofilmjeit, Palláciusz kalandjait sem nézhetjük...
- Hagyd abba - szakította félbe Lars -, egyelőre most itt vagyunk egy ismeretlen kisbolygón, előttünk egy ismeretlen eredetű tárgy vagy épület, és azon kell gondolkodnunk, mit tegyünk.
- Igazad van, ez alighanem épület. Beleékelték a sziklahasadékba - Ariel közelebb lépett, leguggolt a szakadék szélén. - Figyeljetek csak ide! Ennek nincs vége itt. Ez nem piramis! Legalábbis, ami az alakját illeti. A szakadék nagyon mély.
 Közelebb léptek, lenéztek. A sziklahasadék feneke is látszott a félhomályban.
- Mindenesetre lehet vagy ötven méter mély.
- Több is.
- Dobjunk le egy követ?
- Fölösleges, olyan lassan esne lefelé, hogy abból ugyan nem lehetne megállapítani a mélységet.
- Meg aztán a légüres térben úgysem hallanád a koppanást, te mafla!
- Ez, amit piramisnak látunk...
- Ez piramis!
-...amit piramisnak látunk, csak a kúpos csúcsa valamilyen fémépítménynek. Nézzétek meg: minden oldalról besüllyed a sziklák közé! Ki tudja, milyen mélyre?
- Le kellene ereszkedni a szakadék aljára.
- Ha egyáltalán van vége valahol.
- Gondolod, hogy ez lyukas kisbolygó?
- Lehet, hogy az alapjait a sziklába öntötték.
- Fémöntés az űrben? Légüres térben?
- És ilyen hidegben?...
- Amazok képesek lehetnek rá!
- És ha nincs is vége? Lehet, hogy ez egy négyszögletes cső, amely belenyúlik a kisbolygó közepébe.
- Akkor ezek csőlakók...
- „Ők" is folytathatnak bányászatot. 
- Ha ezt apáék megtudják...
- Gyertek ide! A szakadék itt eléggé kiszélesedik, amott lejjebb pedig letöredeztek a sziklák, mintha valamilyen óriási erő morzsolta volna őket össze... Látjátok a törésnyomokat? Van elég hely, hogy leereszkedjünk a piramis fala és a szikla közt.
- És mit csinálunk odalenn?
- Megtudjuk, hol a vége.
- Hátha bejáratot találunk.
- Gyerünk!
- Nem féltek?
 - De félünk - ezt Ariel mondta, mintegy társai nevében is. Némán álltak egy pillanatig, sisakjuk védőlemezén átnézve egymást. Fölöttük a sötét semmi, alattuk a szürke sziklák.
- No, próbáljuk meg! - Don elsőként guggolt a hasadék fölé, fekete arcából csak szeme fehérje világított; egy másodpercig habozott, aztán belecsúszott a sötét nyílásba.
Látták, amint a kicsi tömegvonzás miatt úgy lebegett lefelé, mintha ejtőernyőn ereszkedne le a levegőben. Ariel nagyot sóhajtott, behunyta szemét, és Don után ugrott.
Lars szintén.
Egy kiugró sziklapadon értek talajt; persze ez sem ment simán.
- Azért nem kell a fejemre lépni - zsörtölődött Don.
- Mit csináljunk, nincs itt olyan sok hely.
 A szakadék itt beszűkült, a sziklákat szinte kinyújtott kezükkel is elérték.
- Itt is titán - bólogatott Ariel komoly képpel, megkopogtatva a rejtélyes építmény falát.
- Micsoda szakértő! - gúnyolta Don. - Még a légüres térben is hallja, milyen hangot ad az anyag.
- És hogy ez az anyag nem más, mint titánötvözet.
- Jól van no, jól van - szabadkozott Ariel -, csak vicceltem. Inkább nézzetek csak le. Ott a vége az egész micsodának.
- Valamiféle lábakon áll.
- Épp olyanok, mint a mi űrhajóinkon a teleszkópos amortizátorok.
- Nekem nem tetszik a dolog - ráncolta homlokát Lars. Ha jól meggondoljuk...
- Ami sohasem árt - kotnyeleskedett Don.
- ...akkor ez az egész valami kezd holmi űrhajóra hasonlítani. A piramis, vagy amit mi piramisnak láttunk, csak az orr-része valamilyen ismeretlen űrjárműnek.
- Amelyet a tulajdonosai iderejtettek, ebbe a hasadékba, hogy avatatlanok, azaz mi mennél nehezebben fedezzük föl.
- Ki tudja, mióta lapulnak már itt!
- De mi lehet a céljuk? - töprengett Don.
Arielt ismét elragadta fantáziája:
- Honnan tudhatjuk, hogy nem voltak-e már itt ezer évvel ezelőtt is? A Földön még lóháton jártak az emberek, ezek pedig már itt leskelődtek.
- Akkoriban nem sokat láthattak - legyintett Don. - Néhány száz, lovon vágtató vadember nem lehetett számukra éppenséggel valami fölemelő látvány.
- Ezer évvel ezelőtt már nem voltak vademberek - tiltakozott Lars. - Akkor már javarészt civilizált volt a világ.
- Azok is vademberek voltak, akik az első atombombát ledobták! - folytatta Don. - Miért, szerinted azok talán civilizáltak voltak?
- Fejezzétek be ezt a történelmi vitát - javasolta Ariel. - Ezen a sziklapadon körbe lehet járni ezt a titánmicsodát, legalábbis azt hiszem. Gyertek utánam - és bátran előreindult. A repedezett, keskeny sziklapad hol lefelé süllyedt, hol fölfelé emelkedett meredeken. Az útjukba kerülő, föntről lehullott sziklatömböket könnyedén ugrálták át.
- Itt alighanem meteor csaphatott bele - intett felfelé Ariel -, onnan omlott le ez a kőlavina.
- Reméljük, a következő menetrendszerű meteor nem épp most fog érkezni - szellemeskedett Don.
 - A tárgy átmérője több mint húsz méter – állapította meg Lars, amikor a fémtest harmadik oldala mentén is végigmentek. Föl-föllebbenve a talajról, végigjárták a homályos, olykor csak egy embernyi széles folyosót. Ariel többször is megtapogatta a föléjük magasodó üvegsíma titánfalat.
- Ezzel nem lettünk okosabbak - mondta Don, amikor a negyedik „saroknál" fordultak be.
- Fura egy szerkezet lehet ez - gondolkozott hangosan Lars -, nekem valami azt súgja, űrhajóval állunk szemben - tanácstalanul pásztázta szemeivel a titánfalat. És... észrevett valamit.
- Odanézzetek! - mutatott föl. - Ott!
- Én nem látok semmit - vágta rá rögtön Don. – Arra a vonalra gondolsz?
- Kör alakú rajzolat! Egy kör! - mondta Ariel. – Ha jól számítom, körülbelül két és fél méter átmérőjű.
- Szerintem az a bejárat.
- Olyan magasan?
- Lehet, hogy „ők" olyan hosszú fickók...
- Ha olyan magasak, hogy a talajtól odáig fölérnek, akkor viszont akkorák, hogy be sem férnek azon a nyíláson.
- És ha gilisztaszerű a külsejük? - ezt persze Don kérdezte, a megfelelő vigyorral kísérve szavait.
- Ha ez egyáltalán kijárat.
- Hát mi? Szemétledobó?
- Szerinted vakablak?
- Lehet, hogy levehető rész, javítás céljából. Mint a földi repülőtaxi elektrodobozának fedele.
- Hogy te milyen lángész vagy! És akkor hol a bejárat ebbe az egész micsodába?
- Lehet, hogy a föld alatt. Sziklába vájták, a kijárat álcázva innen hatszáz méterre van, egy nagy szikla tövében.
- És ha nincs itt semmiféle élőlény? Ha ez egy automata állomás?
- Akkor bizony nem lesz kivel tárgyalnunk.
- Miért, te társalogni akarsz velük?
- Azt hittem, játszunk egy parti sakkot, és kész.
- Nincs jogunk hozzá, hogy fölvegyük a kapcsolatot - makacskodott Lars komolyan. - Az ilyesmiről az egész emberiségnek tudnia kell.
- Mindig szeretted a nagy szavakat - ellenkezett Don, a titánfalat méregetve tekintetével.
- Vannak szakemberek, akiket fölkészítettek a kapcsolatfelvételre.
- Nekem van egy ötletem - szólalt meg Ariel bátortalanul.
- Neked?! Jé?! - hülyéskedett Don.
- Szikladarabbal adjunk hangjeleket a falon át! Szóval, fogjunk egy követ, azzal verjük meg a titánfalat. Hátha odabenn meghallják a kopogtatást, és kijönnek...
- És kiszólnak, hogy „köszönjük, most nem vásárolunk semmit" - csúfondároskodott Don, de fölragadott egy követ, és ütögetni kezdte a falat.
- Kár a gőzért! - hűtötte le lelkesedését Lars. – Tedd csak le. Ha ez automata állomás, akkor tíz évig is kongathatod a falat, bentről ugyan nem szól ki senki. Ha viszont értelmes lények vannak benne, azok már régen tudnak rólunk, hiszen nyilván vannak megfigyelő műszereik. Mivel pedig mégsem jelentkeznek, az alighanem azt jelenti...
- Hogy nem akarnak szóba állni velünk!
- Nahát! Ezt a szemtelenséget!
- Bizonyára nem tetszünk nekik.
- Hát, ha Arielt figyelik, nem is csodálom - csúfolódott Don. De aztán hirtelen elkomolyodva pillantott föl a falba vésett vonalhoz hasonló körre, elkapta Lars karját.
- Gyerekek! Most nekem támadt ötletem!
- Neked?!... Jé?! - adta vissza a kölcsönt Ariel.
- Dobjunk ide egy csomó sziklát. Könnyűek, mint a falevél, hát nem lesz nehéz munka. Rakunk egy akkora kupacot, amelyen fölkapaszkodhatunk addig a bejáratig.
- Ha ugyan bejárat... - mormolta Lars, miközben mindhárman nekiestek a szikláknak. - És gondolod, hogy kinyitják nekünk?
- Nem, majd előbb bentről megkérdezi egy érces hang: „Ki az?"... Én erre rávágom: „Táviratot hoztam." Erre a hang: „Nyitom már!" - képzelgett folyamatosan Don.
Nem lehetett haragudni rá. A munkában most is első volt.
 Hamarosan betöltötték a hasadék és a titánfal közti rést; egyre magasabban álltak. Ariel lihegve cipelte közelebb a nagy tömböket.
- De jó lenne olyan erősnek lenni, hogy a Földön is ekkora köveket emelgethetnék - nyögte yágyakozva.
Don föllebegett a bejáratig, majd lassan aláhullott.
- No, még három métert... Jó nagy darabokat válasszunk ki.
- Vigyázz, dobom a sziklát!
- Jöhet!
Néhány perc múlva egy nagy kőre állva elérték a kör alakú nyílást fedő titánlapot. Lars közelről megvizsgálta. - Pontosan illeszkedik. A milliméter tört részéig...
- Fejlett technikájuk van.
- Naná, ha eljutottak idáig, akkor bizonyára nem kezdők.
- Kopogtathatunk újra.
- Hátha kinyitják.
- Ha ez egyáltalán ajtó.
- Nincs mellette levélszekrény.
- Hülyéskedsz?
- Honnan találtad ki?
 Lars megint fölnézett az Űrbe. A hideg ragyogás elszomorította. Vissza kéne menni. A Bétához, majd az Astreára repülni és elmondani a felnőtteknek az egész dolgot. Eldicsekedni, mit is találtak. Apáék biztosan tudnák, mit kell ilyenkor csinálni. Nem toporzékolnának tehetetlenül egy bezárt fémajtó előtt. És ha minden kötél szakad, föllármáznák a Marsi Támaszpontot, a készenléti- és mentőszolgálatot. De nem ért rá tovább töprengeni; éles kiáltás riasztotta fel gondolataiból.
- Lars, vigyázz!
- Ugorj le, gyorsan!
 A fiú előbb ugrott, csak aztán nézett vissza. Két társa már lefelé lebegett. A hangjukban volt valami, amiből Lars megértette: nem tréfálkoznak vele. Még mielőtt leért volna a hasadék aljára, fölnézett a titánfal felé.
Az ajtó kinyílott!

 Valentin előbb a sziklákat pásztázta végig tekintetével, de semmi riasztót nem látott. Az a megbolondult gép, úgy látszik, nincs a közelben. Még csak az hiányzik, hogy itt kezdjen rohangászni a két űrhajó körül. Mindenesetre fölment a lézerpuskáért, és egy perc alatt kikereste egy gépkatalógusból, hol is van az ilyen legújabb, MLZ-614-es márkajelű fúróautomata vezérlőberendezésének legkönnyebben sebezhető része. A bal felső részen, a fúrófej külön meghajtómotorja alatt talált egy ilyen pontot, a hermetikusan zárt fémburkolat alatt. A lézersugárnak ezzel is meg kell birkóznia.
 A gyerekek jutottak eszébe. Nem kételkedett benne, hogy egy-két órán belül visszatérnek az Astreára. Csúnya csínyt követtek el, hiszen mikor elmentek, az űrállomáson éppen riadó volt, fokozott készültségi állapot - ilyenkor eltávozni engedély nélkül, az bizony komoly kihágásnak számított. Az eseménynek nyilván be kell majd kerülnie az űrállomás fedélzeti naplójába, akkor pedig a marsi ellenőrzésnek is tudomására jut néhány hónap múlva, ha eljönnek az Astreára. A következményeket könnyen előre láthatta Valentin; előfordulhat, hogy a három fiút kitiltják az űrállomásról, valamelyik marsi támaszpont kollégiumában tengődhetnek évekig, miközben szüleik valahol az űrt járják. Anna, szegényke nem örülne ennek, de a többi felnőtt sem. Tiros óriási önuralommal fékezné magát - a főnök semmitől sem tart annyira, mint hogy mások előtt elveszítse önuralmát.
 Ismét lement a lifttel a földszintre, és a zsilipkamrán át kilépett a fémerkélyre. A fúrógépet most sem látta. Fegyverét markolva lassan leballagott a lépcsőn. Feltűnt neki, hogy a 918-as mennyire elfedi az „égboltot". „Most mintha közelebb lenne?" - futott át agyán. A Mallard ikerbolygója szinte ráfeküdt a szürke, sziklás talajra.
- Valentint hívom - hangzott föl a rádióban Tiros hangja.
- Jelentkezem, itt vagyok a két űrhajónál!
- Rendben. Indulunk Adriannal. Lassan megyünk, nincs még egészen jól. A fúrógép lassan halad előre: ha arccal állok a Kentaur felé, akkor balról jobbra megy, kerülgeti a nagyobb sziklákat. Reméljük, nem lesz semmi baj. Légy készenlétben!
- Értettem. A fegyver nálam van.
- Jól van; figyeld a rádiót.
 Valentin megint fölnézett. Miért van olyan közel a 918-as? Homályos, megmagyarázhatatlan nyugtalanság fogta el. Úgy érezte, valamilyen veszély lóg a „levegőben". Valami történni fog. És Valentin nagyon szerette volna tudni, mi lesz az. Baljós előérzete negyedórával később sem múlt el; addig ott állt a sziklasivatag szélén, feszülten figyelve. Fényesen csillant űrruhája; szétvetett lábakkal, mozdulatlanul várakozott. Várta, mi fog történni.

Egy percig szóhoz sem jutottak. Álltak és nézték a titánfalba nyílott, feketén ásító nagy nyílást. Don és Lars jól hallotta Ariel lihegését - a kövérkés fiút óriási izgalom fogta el.
- Kinyitották... - suttogta. - Tehát mégsem automaták vannak benne, hanem élőlények.
- Ez még nem bizonyos. Lehetnek automata bioérzékelői, mint nálunk van egyes űrhajókon - vetette ellene Lars. - Ez arra szolgál, hogy a valami okból az űrhajóból kizárt ember is be tudjon jutni ismét a hajóba. A nyílás körül vannak ezek a műszerek elhelyezve...
- Én is hallottam róluk - kapcsolódott be a beszélgetésbe Don -, a falba építik őket, az emberi test által kisugárzott hullámokra reagálnak. Csak akkor működnek, ha az ajtó zárva van. 
- Márpedig ebben értelmes lények vannak - makacskodott Ariel -, a képernyőiken figyeltek bennünket egész idő alatt, biztosan meg akartak győződni róla, nem akarunk-e ártani nekik. Most szinte csalogatnak bennünket, hogy menjünk csak be.
- Éppen ez nem tetszik nekem - nyugtalankodott Lars. - Lehet, hogy csapdába akarnak bennünket csalni. Engem kissé elriaszt, hogy olyan hirtelen kinyílt az az ajtó.
- Ha már idáig eljöttünk - kezdte Don, bár érezni lehetett hangján, hogy azért ő sem végsőkig elszánt -, azért most nem kellene meghátrálnunk. Tán csak nem esznek meg bennünket!
- Gyerünk! - Ariel döntött. - Mire vártok? Elbeszélgetünk velük.
- Ha másért nem is, de ezért érdemes bemenni – jött meg Don kedve -, hogy megnézzem, hogyan beszélgetsz velük. Legföljebb mutogathatsz nekik. Meg ők is nekünk.
- Nyilvánvaló, hogy fejlett lényekkel van dolgunk - kezdte óvatosan Lars. - És ez lesz az emberiség történetében az első eset, hogy kapcsolatfelvételre kerül sor két civilizáció képviselői közt.
- Imádom, mikor ilyen tudománylagosan beszélsz - csúfolódott Don türelmetlenül. - Úgy érzem magamat, mintha a LERNO-gép szólna hozzám. Abba tápláltak bele ilyen előkelő nyelvezetet. Hagyd ezt a szöveget, főnök!
- Ne folytassátok tovább - Ariel elrugaszkodott a talajtól, fölfelé lebegett. - Míg ti vitatkoztok, én benézek, mi újság az idegeneknél.
- Várj! Ne menj egyedül!
- Gyerünk mi is, Lars!
- Nem marad más hátra...
 Ariel elkapta a vízszintesre kieresztett kör alakú titánlapot. Föléje került, ráállt.
- Éppen olyan a műszaki megoldása, mint a földi űrhajókban. Már látok is egy kisebb helyiséget, afféle zsilipkamra lehet. Gyertek utánam.
- Nem félsz, Ariel? - kérdezte Don. Kicsit csodálta is a kövérkés fiút.
- Nem - Ariel most csakugyan nem félt. - Hiszen, ha ilyen hajót tudnak építeni és ezzel eljönni ide, akkor nem lehetnek buta, rosszindulatú, kegyetlen, vad lények.
- Szeretem a középkori mellékneveidet.
- Látom, most az egyszer megtanultad a nyelvtanleckét. Végre azt is tudod, mik azok a melléknevek.
- Azelőtt is tudtam.
- Fogalmad sem volt róluk.
- Ne vitázzatok örökké! - Lars melléjük ért, fölegyenesedett. - Gyűjtünk egy kis bátorságot, és belépünk.
- Csak az a furcsa - mondta Don elkomolyodva -, hogy nem jött elénk senki.
- Emlékeztek Palláciusz kalandjaira a Zöld Bolygón? - kérdezte Ariel. - Őt is becsalták egy elhagyatottnak rémlő támaszpontba, és amikor bement, az ajtó mögötte szép csöndesen becsukódott.
- Nyitott ajtóval egyetlen zsilipkamra sem működhet - hűtötte le Don józanul. - A belső ajtó nem nyílik, míg a külsőt be nem csukták.
Beléptek. Csakugyan, alig telt el néhány másodperc, a kerek fémajtó kezdett fölemelkedni. Ariel kiáltani szeretett volna, kiugrani az utolsó pillanatban, mégis elszaladni, vissza sem nézni. De mozdulatlanul állt. Szíve a torkában dobogott. Topogtak a sötétben. Don a falat tapogatta.
- Nyoma sincs semmiféle kapcsolónak.
- Mert automata működésű ez is, te szamár.
Semmit sem láttak a sötétben, de érezték egymás jelenlétét, ez erőt adott.
- Mi az, hogy szamár? - hallották fülhallgatójukban Don kérdését.
- A szamár középkori állat volt - vágta rá Ariel -, patás, növényevő. És nagy fülű.
- Mi az, hogy patás, növényevő és nagy fülű? Ebből semmit sem tudtam meg! - panaszkodott tovább Don a sötétben. - Mekkora volt a szamár? Negyvencentis? Ötméteres?
- A füle volt negyvencentis - morogta Ariel. Az érdekesnek ígérkező állattani vitát nem folytathatták, mert kinyílt a belső ajtó. Fény szökött szemükbe és... Rémülten kiáltottak föl.

A sebesült Adriant Tiros és Bertolt támogatták; a három nő mögöttük ment. Mario hol előttük, hol mögöttük cserkészett, és a környéket figyelte. „A mai napra alighanem vége a kutatómunkának - gondolta -, a gépek automatikusan elvégzik a már megkezdett próbafúrásokat, raktározzák a fölhozott anyagot, holnapig. Az élet pedig megy tovább; Adrian befekszik kis időre Borkova doktornő rendelőjébe, ő pedig Bertolttal folytatja majd a fúrásokat. Aztán egy napon a számítógép kirajzolja a kisbolygó egész belső tartalmát, megjelölve, hol melyik ércből van a legtöbb, hol kell kezdeni a kitermelést, milyen erők igénybevételével, hogy a lehető leggazdaságosabb legyen a termelés..."  Töprengéséből Tiros kiáltása riasztotta föl:
- Vigyázz, jön a gép!
 Csakugyan közeledett. Narancsszínű, lánctalpas fémtest bukkant föl jobbra; a sziklák közül rohant elő. Elektromotorjai és sziklatörő talpai dübörögtek, de a légüres térben ezt nem hallották, csak lábuk alatt dongott a talaj. Mintha egy régi némafilmet néztek volna.
- Föl a nagy sziklára! - Tiros parancsa éppen jókor hangzott el. Balra tőlük nem messze magas, lapos szikla állt. Elsőként a nők libbentek a tetejébe; fölhúzták Adriant is. Tiros az utolsó pillanatban ugrott félre; Bertoltnak pedig nem maradt más hátra, mint függőlegesen fölpattannia az űrbe - tízméternyire a talajtól lebegett egy teljes percig, míg lassan leért a sziklára.
 A gép elszáguldott a lapos szikla mellett, aztán megfordult, és lassan sompolygott visszafelé.
- Egészen úgy viselkedik, mint egy állat - súgta Anna.
- Mint egy ragadozó! - tette hozzá Bertolt lihegve.
- Szörnyeteg! - mondta valaki.
- Mi van veletek? - hallották Valentin hangját a rádióból. - Történt valami?
- Fölzavart bennünket egy sziklára - közölte Tiros komoran és egyben dühösen. - Attól tartok, ha lemegyünk, megint ránk veti magát.
- Nem értelmes lény, tehát nem indokolt vagy indokolatlan rosszindulatról van szó - mondta Mario. - Az irányítóberendezése egyszerűen akusztikus parancsvételre van beállítva. A rádióadóink jeleire tájolja be magát, mindig arra rohan, amerről elektromágneses jeleket kap.
- Akkor már tudom, mit fogunk tenni - szólt Valentin -, majd kicsit közelebb megyek és csak én beszélek a rádióban. Rendben? Nálam van a lézerfegyver. Magamhoz csalom és elintézem. Ti közben szép csöndben gyertek az űrhajók felé.
- Helyes, az ötlet jó - felelte Tiros. Lekászálódtak a szikláról, leemelték Adriant. Borkova szerette volna megkérdezni a sérülttől, hogyan érzi magát, kibírja-e az utat a Kentaurig, vagy inkább vegyék a karjukra - nem lett volna nehéz teher, a Mallardon mindegyikük talán tizenöt-húsz kilót nyomott csupán -, de az elrendelt rádiócsönd miatt hallgatnia kellett.
A fúrógép mozdulatlanul állt; de az űrhajósok tudták, hogy a tetején lévő fehér műanyag kupola alatt élénken fordul ide-oda rádióantennája, mintha feszülten fülelne.
- Merre vagy, te fenevad? - dühítette magát Valentin. - Egyetlen csücsködet lássam csak meg, odapörkölök ezzel a mordállyal, csak úgy füstöl!
Mi az, hogy mordály? - akarta kérdezni Mario, de inkább hallgatott. A kis csoport egy vonalba ért a fékevesztett géppel; az nem mozdult. Távolodni kezdtek tőle.
- Csak kerülj elém, te dög! - folytatta „műsorát" Valentin az éter hullámain. - Csak meglássalak valahol, rögtön véged lesz!
Szerencse, hogy az űrruhába épített kis rádióadók hatósugara alig néhányszor tíz kilométer. Másképpen nagyon csodálkoznának a Marsi Támaszponton, még az álluk is leesne, ha hallanák Valentin szövegét.
 A narancssárga behemót gépezet helyben fordult és elindult az űrpilóta hangja irányába. Anna szerette volna figyelmeztetni Valentint, de eszébe jutott Tiros parancsa. Hallgatott.
- No, mi van, nem mersz erre jönni? - zsörtölődött tovább Valentin. Egy lapos szikla mögött állt, ahonnan jól láthatta az egész láthatárt. - Folyton beszélnem kell hozzád, te nyavalyás, másképpen nem is találnál ide, olyan ostoba vagy.
 Tiros csoportja gyorsan haladt az egyenetlen talajon. Adriant két oldalról támogatták, most Mario és Eta fogták a karjait. Hallgatagon törtettek előre. A sziklák fölött, a messzeségben már fölcsillant az egyik űrhajó orra.
- No, csak ideértél végre! - Valentin megpillantotta a narancssárga fémtestet két kőtömb közt. A gép határozatlanul megtorpant, mintha habozna, hol keresse új ellenfelét. Az űrpilóta fölemelte fegyverét.
- Gyere csak közelebb, kisöreg. No gyere, nem eszlek meg! - ígérgette, közben célzott. A gép el is indult feléje, pontosan betájolva a rádióadó helyét. - Közelebb engedlek, fafejű szerkentyű! - morogta Valentin; eszébe jutott, hogy ő most csodálatos kis helyszíni közvetítést is adhatna Tiroséknak, hiszen legalább negyedóra eltelik, míg ideérnek.
Addigra ő mindenképp elintézi ezt a lázadó masinát.
- Közelebb, picim, közelebb! - vezényelt. A gép csakugyan jött. Nemcsak jött, száguldott, egyre gyorsulva. - Alighanem elromlott a mozgáskoordináló szerkezeted is - mondta Valentin fejcsóválva. - Mindjárt meggyógyítalak egy injekcióval. Kicsit forró lesz, de így hatásos, hidd el nekem...
 A lövésre mégsem került sor. A gép egyik lánctalpa egy nagyobb sziklára futott, az földobta az űrbe; hosszan repült féloldalasan, majd visszanyerte egyensúlyát. Kicsit irányt is változtatott. Valentin álmélkodva nézte a légüres térben úszó több tonnás szerkezetet.
- Hát ilyet még nem láttam! - foglalta össze röviden az eseményt „hallgatói" számára. - Rettentően kicsi itt a tömegvonzás. Úgy szállt a levegőben, akarom mondani az űrben, akár egy madár. De már jön is vissza. No, most leszámolunk!
 Éles csattanás, aztán csönd. Tiros már nyugtalankodni kezdett.
- Valentin! Minden rendben?
Csönd. Tiros belekiáltott a mikrofonba:
- Valentin!
- Megvagyok, egészben - hallották megkönnyebbülten az űrpilóta nyugodt hangját. - Gyorsabban jött, mint gondoltam. Föl kellett ugranom jó magasra, nehogy elgázoljon. Odafenn lebegve aztán szépen megcéloztam, amit kellett, és egyetlen adaggal szétégettem az irányítóparancs-továbbító berendezést. Megbénult a hajtóműve. Mozdulatlanul áll.
- Semmi bajod nem lett?
- Nekem nem - és Valentin hangjába valamilyen ősi vadászbüszkeség lopózott, amikor hozzátett néhány rég elfelejtett, de most nagyon ideillő szót: - Elejtettem a vadat.

A zsilip ajtaja föltárult. Világosság vakította el a szeműiket. Rémülten kiáltottak föl.
 Félköríves folyosóra nyílott az ajtó. A mennyezetbe süllyesztett lámpák sápadt, halvány fényt árasztottak. 
Ijesztő jelenés állt előttük.
Kékesen csillogott a halvány derengésben. Magasan meredt a fiúk fölé. Végtagjai nem voltak, legalábbis nem lehetett látni ilyesmit. A feje valamilyen ragadozó állatéra emlékeztetett; egymáshoz közel álló két apró szeme tompa gyűlöletet sugárzott. Mozdulatlanul állt, dermesztőén bámulva a jövevényeket.
- Jaj, anyukám! hol vagy? - kiáltotta Ariel.
- Minket néz! -jegyezte meg Don; s neki is remegett a hangja.
 Lars szóhoz sem jutott. Egy hosszú perc telt el - örökkévalóságnak tűnt.
- Ezek hát ők! - suttogta Ariel. - Milyen fura a külsejük!...
- Mondj neki valamit! - bökte oldalba Don Larsot.
- Mit mondjak? Szóljon ő!
- Mi érkeztünk ide, mi vagyunk a vendégek. Nekünk kell előre köszönnünk.
 Lars figyelmesen szemlélte az előtte veszteglő alakot. Félelme fokozatosan eltűnt. Milyen furcsán mozdulatlan ez a lény.
- Fiúk! Ez robot!
- Miből gondolod?
- Fémesen csillog és nem mozog!
 Don mindkét karjával hadonászni kezdett s mivel az „illető" továbbra is csak állt, hát egyre közelebb húzódott hozzá. Néhány hirtelen mozdulatot tett a lény szeme előtt.
- Gyerekek, ez megkövesedett - kezdett visszatérni az önbizalma.
- Bámulni, azt tud. De mozogni...
- Lusta őkelme.
- Vagy őrségbe állították ide, és azt a parancsot kapta, el ne merjen mozdulni innen.
- Próbálj elmenni mellette. Ha elkap...
- Mivel kapna el? Nincs karja.
- Meg csápja sem.
 Lars végre elszánta magát, és megkerülte a folyosón álló alakot. Az semmilyen mozdulatot sem tett. Lars körbejárta és visszatért társaihoz.
- Szerintem ez szobor.
- Ne mondd! Hát attól ijedtünk meg ennyire?
- Úgy bizony. Ez megint csak megerősíti föltevésünket, hogy értelmes lények nem tartózkodnak itt, ez csupán automata űrállomás. Bár űrjármű látszatát kelti, itt-tartózkodásának célja ismeretlen.
- Juj, ezt olyan szépen mondtad, akár egy videoújság vezércikke - gúnyolódott Don, ami jelezte, hogy a fekete fiú magához tért már az előbbi megrázkódtatás után.
- Csakugyan szobor, hiszen talapzata is van! - bátorodott fel Ariel. - Rá is véstek valamit - leguggolt, egy pillanatra még egyensúlyát is elvesztette az űrruha nehezen hajló térdszerkezete miatt, nyugodtan a szobornak támaszkodott, de semmi sem történt. - Valamiféle rajzok, de nem értem őket. Mintha összevissza firkálták volna vésővel.
- Miből lehet a fickó? - tapogatta Don az állatfejű lény képmását.
- Valamilyen ásvány. El kellett volna hoznunk a Bétáról a hordozható anyagmeghatározót.
- Szerintem inkább néhány sugárfegyverre lett volna szükség. Ha ellenséggel találkozunk...
- Sok Palláciusz-folytatást láttál, megártott neked.
- Menjünk tovább ezen a folyosón.
 Egy ideig azért még határozatlanul álltak, egymásra pillantgatva, vonakodva. A sisakok átlátszó védőlapján át fürkészték egymás arckifejezését. A folyosó üres fémfalán semmi nyílás, semmi jel. A mennyezetbe süllyesztett világítás borongós fénnyel árasztotta el őket.
- Ezek igencsak takarékoskodnak az árammal - jegyezte meg epésen Don.
 Hátha nem is elektromos árammal világítanak - mondta rögtön Ariel, az ismeretlen lények kéretlen prókátora. - Vannak ám más módszerek is.
- Csak előadást ne tarts ezekről a módszerekről - könyörgött Don. - Vagy legalábbis ne most. Menjünk, míg egy ajtóra vagy valamilyen nyílásra nem találunk.
- Irtó kényelmetlen űrruhában forgolódni itt - panaszkodott Ariel. - Hátha akad itt valamilyen levegő? Meg kéne próbálni. Nyilván van valamilyen légkör, ha zsilipkamrát alkalmaztak.
- Azt ugye tudod, hogy sok földi űrhajón mérges gázokat lehet kiengedni arra az esetre, ha idegenek törnének be a hajóba - mondta Don. - Meg aztán alkalmaznak kábító gázokat is. Rendeztek próbariadót egyszer egy ilyen földi hajón, Valentin beszélte. Akkor a személyzet odabenn is űrruhában teljesített szolgálatot.
- Míg mindnyájan ott nem hagyták a fogukat.
- Ne ijesztgess - Don máris sisakját babrálta. - Én bizony kinyitom. Ha fél perc múlva a padlón fekszem, ellilul a fejem, és furcsán rángatózom majd, akkor gyorsan csatoljátok vissza a sisakomat, hátha még megmenekülök - és levette sisakját.
 Társai feszülten figyelték, mi lesz ebből. De az előre bejelentett tünetek nem jelentek még, Don mélyet szívott a folyosó levegőjéből, szája füléig szaladt, és vidáman mondta:
- Le a sisakkal, űrpatkányok! Utánam!
 A félköríves folyosót néhány méterrel odébb fémajtó szakította meg. Olyan magas lehetett, mint a bejáratnál látott kékes szörny.
- Nyisd ki! - mondta Ariel Donnak.
- Parancsolj - állt félre Don, s mélyen meghajolt barátja előtt -, kérlek, ha akarod, nyisd ki magad. Nekem ugyanis fogalmam sincs, hogyan fogjak hozzá.
- Lehet, hogy önműködő - az ötlet Larsé volt. Egészen közel ment az ajtóhoz és... nesztelenül szétcsúsztak a fémszárnyak.
- Nagy vagy - Don most Lars előtt hajolt meg.
 Lars nem tudott uralkodni magán. Meglepett kiáltás szállt ajkáról. Ariel a falnak támaszkodott, reszkető szájszéllel nézte az eléjük táruló látványt.
- Ez micsoda? - nyögte ki Don. - Minden ajtó mögött valamilyen rém vár ránk.
- Ez nem az - rázta fejét Lars. Érezte, hogy szája lassan kiszárad. - Ez emberalak!
- Az arca csakugyan olyan, mint a miénk – egyezett bele Don -, de mik ezek a félméteres fülek?
- Az a fejdísz elálló része. Nézd csak, lóg belőle a mellére is.
- Ágyékkötő és fejdísz, ez az egész öltözete.
- Kissé kevés egy űrhajósnak - Donnak visszatért lélekjelenléte és csipkelődő kedve.
- De emberarca van! - kiáltotta Lars értetlen társainak. - Nem látjátok?
- Ez csakugyan gyanús! - Don körülnézett. - Odanézzetek! Van itt még egy csomó hasonló szobor!
 A terem raktárhelyisége lehetett a rejtélyes objektumnak; nagy dobozok, tartályok és szobrok álltak mindenfelé, néhol olyan közel egymáshoz, hogy alig arasznyi hely maradt köztük.
A fiúk szétoszlottak, egyik erre, másik arra bolyongott a helyiségben. Ariel a hátsó fal mellett egy sötétsárga, vastag táblát pillantott meg. A rajta lévő alak és a mellékábrák furcsán ismerősnek tetszettek; érezte, hogy valahol már látott ilyen rajzot. A dolog rettenetesen nyugtalanította. Lázasan kutatott emlékezetében. Valahol, valamelyik mikrofilmen... A bal oldalon egy szoknyás alak, oldalnézetben, fején furcsa dísz, mely a tarkóját fedi, botot tart a kezében. A feje fölött különös madárlábszerű jelek. Három korsó áll előtte, négy oszlopban bizarr rajzolatok. Vonások, madárcsőr, kör, hullámvonal, félív. Hol, hol látta már ezt a képet? Színesben látta, arra is emlékszik...
- Gyertek csak ide - hallották Don hangját -, én is találtam valamit! - Kicsiny, barna szobrocskát tartott a kezében. - Fából van, én mondom nektek – lelkendezett a fiú. - És olyan fényes, mintha lakkozva lenne.
- Kopasz férfi, ágyékkötőben - fitymálta Ariel. – És letört mindkét lábfeje.
Lars a fejéhez kapott, úgy kiáltotta:
- Hát nem látjátok? Ez ember! Akik faragták, azok vagy maguk is emberek, vagy láttak már élő embert!
- Ágyékkötőben? - morfondírozott Don. - Hát mikor járhattak ezek a Földön?
- Ki tudja, milyen régen! Száz éve, ezer éve, ötezer éve! Ők még láthatták a kőbaltás embereket, az egyiptomi civilizációt, Napóleon hadseregét!
- Állj! Mit mondtál? Egyiptomi?! - Arielnek hirtelen elkerekedett a szeme. Egyiptomi! Az a rajz a táblán! A titokzatos jelek... Az ágyékkötős, fejdíszes alakok!
 Remegett a hangja, mikor várakozóan rátekintő társaihoz fordult:
- Fiúk! Lidérces sejtelmem van! Ezen az űrhajón régi egyiptomiak voltak! Vagy vannak...
- Neked lázad van - állapította meg Don nyugodtan. - Nem olvastam ugyan annyi régi ócska mikrofilmet, mint te, de azt tudom, hogy az egyiptomiak korában nem nagyon álmodoztak még űrutazásokról.
- Ez valamilyen idegen civilizáció hajója - suttogta tovább Ariel izgatottan. - Járhattak annak idején a Földön, és elvittek onnan egy csomó szobrot, tárgyat, ami a kezükbe került.
- Vagy a csápjaikba - dörmögte Don. - Lopósak lehettek? Bizonyára kozmikus múzeumot akartak berendezni.
 Ariel átszellemült arccal folytatta, mintha nem is hallotta volna Don csipkelődését.
- Leszálltak a fáraók birodalmában, a nép rettegve szaladt szét. Összeszedték a szobrokat, képeket a templomokból...
- Lehet, hogy elvittek embereket is - folytatta Don vigyorogva. - Egy kis űrtársasutazás, ingyen. Az űrhajó pedig sok száz évig bolyongott a végtelen űrben, közben kis egyiptomiak születtek és felnőttek, elszaporodtak, egy napon elvették a hajót a csáposoktól...
- Fogjátok már be a csőrötöket! - csattant föl ingerülten Lars. - Rossz hallgatni ezt a sok marhaságot. Ekkora ostobaság! Gyerünk tovább! Majd ha átkutattunk itt mindent, akkor mondhatunk végleges ítéletet.
Visszamentek a folyosóra. Hallgatóztak - csönd uralkodott a rejtélyes építményben. A padló elnyelte lépteik zaját. A következő helyiség ismét egy raktár lehetett; a bejárattal szemben óriási szürke kőtábla állt; titokzatos hieroglifáktól övezett hegyes fülű, állatfejű istenség ült díszes trónján, előtte fehérruhás férfi hódolt föltartott kezekkel. A hieroglifák közt kék színű madarak ismétlődtek. Egy másik sárgás kőtáblán oldalnézetben tucatnyi férfi és nő állt vagy ült - korsókat, halakat, madarakat, legyezőket, kalászokat tartottak kezükben. Madárfejű emberszobor fényes csőre villant.
- Ez pedig macska - mutatott Lars a padlón álló arasznyi fémszoborra. Majdnem ráléptek.
- Az ott meg fára mázolt arckép. Női arc lehet, mert ki van festve a szeme.
- Ott meg egy görbe csőrű madár!
- És két másik emberszobor, ott balra, a kőtábla mellett.
- Jó lenne már élő emberekkel is találkozni.
- Menjünk tovább. Lehet, hogy a folyosón már „amazok" várakoznak ránk, a csápjaikkal.
Don ezt olyan hangosan mondta, hogy mindhárman önkéntelenül az ajtó felé lestek. Aztán óvatosan közelebb oldalogtak, kidugták a fejüket. A folyosó üres és csöndes volt, akár az előbb. A kanyarulatban félméteres bronzbika állt, szarvai közt a napkoronggal.
- Erről már olvastam valahol. Az egyiptomiak...
- Állj! - suttogta Don. - Halljátok?
Most nem tréfált. Valamilyen kattogó zaj közeledett, fiúk egymásra pillantottak. Aztán Lars villámgyorsan döntött:
- Vissza a raktárba!
 Az ajtó résén egymás fölött kandikált ki három szempár - az ismeretlen eredetű zaj pedig egyre közelebbről hallatszott. Lélegzetüket visszafojtva vártak.
Tompán csillogó fémtest bukkant elő a kanyarban; talán fél méter magas lehetett. Halkan zümmögve haladt a fal tövében. Nedvesen csillogó sávot hagyott maga mögött a padlón.
- Takarító automata - könnyebbült meg Ariel.
- Hasonlít a mieinkre.
- Úgy látszik, az egész világegyetemben egyformák ezek a masinák.
- Nono!
 A kis gép elcsoszogott mellettük, nedves korongjával szorgalmasan törölgetve a padlót. A fiúk továbbmentek.
 Azon a szinten még két raktárhelyiséget találtak. Kőszobrok álltak fönséges mozdulatlansággal, embermagasságú egyiptomi pap mosolygott rejtélyesen, nyaka körül, mellén és vállán aranycsíkos dísszel. Zöld trónon ülő nő kisgyermeket tartott a karjában. A gyerek tekintete komor volt, akár egy felnőtté. A sarokban magas, keskeny faláda feküdt. Alakja embert formázott. Fedőlapjára aranyarcú, bepólyált férfit festettek élénk színekkel. Zöld, piros, fehér, sárga ábrák, cikcakkos vonalak, csíkok ismétlődtek.
- Ilyen ládákban tartották a múmiákat – magyarázta Ariel.
- Múmicsodákat? - tágult kerekre Don ragyogó szemepárja.
 Amíg Ariel elmagyarázta barátjának, hogyan temették el régen halottaikat az egyiptomiak, Lars óvatosan továbbhaladt. A folyosó egy fölfelé vezető lépcsővel ért véget.
- Gyertek, odamegyünk - szólt vissza a raktárba barátainak.
- A következő szinten várnak a csáposok – húzódozott Ariel.
- No és? Ha már bejöttünk, végignéztük ezt a kis házikiállítást - ellenkezett Don -, hülyeség lenne félbehagyni. 
- Igazad van - mondta Lars. - Végére kell járni a titoknak! - És határozott léptekkel elindult föl a lépcsőn. Don azonnal követte. Ariel még állt egy pillanatig; visszanézett az üres folyosóra, aztán megijedt, hogy egyedül marad, és mély sóhajtással eredt neki ő is a lépcsőnek.

Az idegenek

Valentin körbejárta az elcsendesedett fúrógépet. Meg kellett győződnie róla, nem „él-e" a szerkezet. De a lánctalpak mozdulatlanul feküdtek a köves talajon, a gép ártalmatlanná vált.
- Milyen messze vagytok még? - kérdezte a rádión keresztül.
- Tíz perc múlva odaérünk - válaszolta Tiros.
Valentin körülnézett. Az ismeretlen veszély előérzete nem múlt el. A „megvadult" fúrógépet legyőzte; nem volt nehéz feladat. Nincs már ellenség a Mallardon. Vagy mégis?... Nyugtalansága fokozódott. Egyszer, két évvel ezelőtt, mikor még a Balteren szolgált, hasonló rossz érzései támadtak egy alkalommal - negyedórával később komoly meteorbecsapódás tette félig rommá az űrhajót. Egy teljes hétig vesztegeltek a Merkúr körül kényszerpályán, míg segítség érkezett.
 Lehet, hogy Adriant fenyegeti valamilyen veszély? Vagy a kapitány csoportját? Pillanatnyi habozás után döntött: eléjük megy.
 A két űrhajó ott állt a sziklák közt, csúcsuk tompán csillant. Valentin rájuk pillantott, aztán elindult ellenkező irányba, Tirosék elé.

A rejtélyes piramis második szintjén minden ajtó zárva volt. A fiúk végigmentek a folyosón, de hiába közéledtek az ajtókhoz, semmilyen jelre, mozdulatra nem tolódtak félre a súlyos, fémből készült ajtószárnyak.
- Lezárták őket - jelentette ki szakértelemmel Don. - Ki tudja, milyen értékes tárgyak lehetnek odabenn?
- Hátha ez a lakóterük?
- Akkor miért zárták be?
- Hogy egyes idegen civilizációk kíváncsi, kétlábú képviselői ne dugják be oda is az orrukat - csúfolódott Don.
- Ne vitatkozzatok! Menjünk fel a következő szintre. Itt a lépcső - javasolta Lars.
- Azért felvonót is építhettek volna! - panaszkodott a kövérkés Ariel. - Állandóan csak ezek a lépcsők, lépcsők.
- Az egyiptomiaknak így is jó volt - vágta rá Don.
- Komolyan gondolod ezt az egyiptomi dolgot? - fordult Lars Arielhez. Komoly lett az arca; ezért Ariel is komolyan válaszolt:
- Odafentről mit vettünk észre? Egy piramist. Lehetséges, hogy ez a földi piramisok kicsinyített mása. Könnyen meglehet, hogy azok alatt is vannak ilyen mélyre nyúló, több szintes építmények. Csak azokat még nem fedezték föl.
- Hiszen ez marhaság! Azok kőből épültek, s réges-rég kikutatták minden zugukat - ellenkezett Don szokásos közvetlenségével. De nem volt ideje bővebben kifejteni cáfolatát, hát csak legyintett és elsőként szaladt föl a lépcsőn.
Rögtön vissza is kiáltott, izgatottan: - Gyertek gyorsan!
 A harmadik szint valójában egyetlen óriási helyiségből állott. A szögletes falú terem közepén két átlátszó falú fényes szekrényfélét pillantottak meg; vezetékek és kábelek húzódtak tőlük az odébb nyugvó rejtélyes gépezetekhez. A mennyezeti rejtett világítás itt csak akkor kapcsolódott be, mikor az elsőként odaérkező Don megtorpant a küszöbön.
- Nem volt bezárva az ajtó.
- Ez lehetett a vezérlőterem!?
- Minek a vezérlőterme? Csak nem űrtámaszpont ez?!
- Menjünk beljebb.
- Remélem, nincs itt senki rajtunk kívül.
 Lassan a terem közepére óvakodtak. Egyelőre semmi érdekeset sem láttak. Ariel a két üvegszekrény fölé hajolt.
 Ijedt kiáltására két társa odarohant hozzá. Ariel olyan fehér lett, mint a papír. Egy ideig szóhoz sem jutott, csak tátogott, akár a partra vetett hal.
- Értelmesebben is nyilatkozhatnál - mondta Don. - Valami nagyon érdekeset láthattál azokban a ládákban! Ezt már én is megnézem! - Az üvegszerű átlátszó anyaggal fedett szekrény fölé hajolt, Lars látta: szeme kerekre tágul.
Hát ő is a fekete fiú mellé lépett.
A szekrényekben egy-egy ember feküdt.
 Sápadt arccal, lehunyt szemmel, mozdulatlanul hevertek. Arccsontjuk kiállt, feketés sorté ütközött ki állukon. Hosszú haj terült a fejük alá tett tompa fényű párnára. Félmeztelenek voltak, fehéres bőrük alatt kéken csillantak ereik.
- Halottak!
- Ugyan, csak alszanak.
- De ha mondom! Mélyhűtötték őket!!!
- Ugyan már, szunyálnak...
- Nem látom, hogy lélegeznének.
 Lars körülnézett. Megvizsgálta a gépezethez vezető kábeleket. Szinte az orrát is beverte, olyan közelről és figyelmesen szemlélte a gépeket és a műszerfalat.
- Miért szaglászod azt a masinát? - kérdezte Don. - Nem tetszik az idegenek illata? Vagy te szagról is meg tudod állapítani, milyen célt szolgálnak ezek a gépek?
- Van egy olyan érzésem, hogy az hibernátor. Ezek az illetők pedig...
- Egyiptomiak! - vágott közbe Ariel csillogó szemmel.
- Szóval ezek a férfiak itt hibernálva vannak. Ugyanis a gépezet működik.
 A fiúk nem először hallottak már hibernálásról. Elég gyakran volt szó róla a videoadásokban - a szórakoztató műsorokban és a komoly hírekben egyaránt. Több expedíció indult az utóbbi években igen távoli csillagrendszerek felé, ezeknek legénysége felváltva feküdt bele az űrhajón magukkal vitt hibernátorokba, hogy élve és ereje teljében érje el célját, sőt vissza is térhessen onnan. Hiszen a hibernátorokban csökkentett életműködéssel töltött idő mintegy „kiesik" az űrhajós életéből, így akár több száz évig tartó oda-vissza utat is vállalhattak már az emberek.
- Tehát ők is ismerik a hibernálást! - suttogta Ariel. - Lehet, hogy már ötezer éve fekszenek itt.
- Azért ne túlozz - vágta rá Don. Ötezer év? Kicsit soknak tetszett. És milyen unalmas lehet, annyi ideig feküdni egy üvegfalú szekrényben.
- Valami nagyon gyanús itt nekem. - Lars még egyszer körbejárta a termet, jól megszemlélt mindent. - Ezek a berendezések hasonlítanak a földi űrhajókban lévő hibernátorokra.
- Honnan tudod?
- Láttam már máshol is.
- Videofilmeken?
- Is. Meg egyszer apámmal a Marsi Támaszponton jártunk, egy indulás előtt álló galaktika típusú űrhajóra is elvitt, ahol a barátja szolgált. Ott láttam ilyeneket. Mellesleg eddig minden emberméretű volt, nem vettétek észre? Ahogy beléptünk ide, rögtön természetes volt a tömegvonzás is - a súlyunk normális lett, azóta nem lebegünk. Az ajtók, a lépcsők, a folyosók, a helyiségek. Minden emberre szabott méretű. Én azt állítom, nincsenek itt semmiféle csápos idegenek. Csak emberek! Azoké ez a szerkezet.
- Nincs igazad! - erősködött Ariel. - Mert senki sem tud ennek az objektumnak a létezéséről! Nézd csak meg a Bétán a kisbolygók atlaszát, sehol egyetlen szót sem találsz erről. Ezt nem a földi emberek építették, azt sem tudják, hogy itt van.
- Szerintem kell még egy szintnek lennie - nézett körül Lars -, abban a bizonyos „piramiscsúcsban", amit fentről láttunk. Alighanem ott a vezérlőterem; ez itt nem az. Föl kell oda mennünk. Gyertek!
- És ezekkel itt mi lesz? - kérdezte Ariel, az üvegszekrényekre mutatva. - Itt hagyjuk őket? - A dundi fiú határozatlanul állt a terem közepén, társai már az ajtó felé siettek.
- Ütődött vagy - szólt vissza Don a válla fölött. – Az előbb mondtad, hogy ötezer éve aszalódnak ezek itt ebben a szerkezetben. Gondolod, most nem fogják kibírni tíz percig nélküled?
 Ez az érvelés porrá zúzta Ariel kétségeit. Engedelmesen ballagott társai után.
 A folyosó itt már összeszűkült, a lépcső is keskenyebb. A titánfalak lassan kupolává borultak a fejük fölött. A legfölső szinten egy nagyobb szobába jutottak. Ahogy Lars föltételezte, ez volt az irányítóterem.
Megtorpantak a küszöbön.
 Most már Donnak is szemet szúrt, hogy a berendezés mennyire földinek hat. A lámpákkal, gombokkal, kapcsolókkal, mikrofonokkal ellátott falak, a képernyők, a számlapok előtt mozdulatlanul álló mutatók. Mi is van a jelzőkészülékekre írva?
- Számokat látok! - mondta döbbenten Don. – Egytől tízig, itt öttől százötvenig ötösével, amott...
- Miért, szerinted a számlapokon minek kellene lennie, ha nem számoknak? - kérdezte hidegen, fölénye tudatában Ariel. Még ki is düllesztette mellét, hogy no lám, milyen okos is ő, olyant is tud, amire senki sem gondol. De társai szemébe pillantva, rögtön megértette ő is a dolgot.
Melle beesett, feje lehorgadt; az egész fiú most jóval kisebbnek látszott a szokásosnál.
- Szóval számok. Számjegyek. Földi számjegyek - mondta Lars szárazon.
- A vezérlőpult gombjai mellé is földi betűjelek és számok vannak festve - tette hozzá Don kegyetlenül -, pontosan ugyanúgy, mint a Bétán és más földi űrhajókon!
- Mert ez űrhajó - tette hozzá Lars. - Ezt bizonyítja ez a vezérlőberendezés is. Egy állandó építménynek nincs szüksége automata ütközésgátlóra például. Már akkor gyanús volt, mikor megláttam kívülről, beékelve a sziklák közé. Az ajtó, a zsilipkamra, a takarítóautomata, a hibernátorok, a számunkra belélegezhető levegő. Minden jel erre mutat.
 Don a vezérlőpult felett látható vésett feliratra mutatott:
MARINA-T.SZ.ÜRH. 2329
- Tudjátok, mit jelent ez a felirat?
- A Bétán is van ilyen. A Kentauron is és minden földi űrhajón.
- Igen. Marina teherszállító űrhajó, épült 2329-ben… Azt jelenti.
- Vagyis harminc évvel ezelőtt készült.
- Harmincegy - vetette közbe Ariel bátortalanul.
- Nem mindegy? Az a két fickó semmi esetre sem heverészhet a hibernátorban ötezer éve - gúnyolódott Don. - És nem óegyiptomi illetőségűek, ez pedig nem piramis, és nem is idegenek támaszpontja. Minden más egyezik.
- Semmit sem tudunk! - Lars körülnézett. Halkan beszélt, mintha félne, hogy valaki meghallja mondanivalóját. - Mit keres az az egyiptomi szoborkiállítás ott az első szint raktáraiban?! Mi célból vannak itt ezek a múzeumi tárgyak? Vagy lehet, hogy másolatok? Kik hozták ide ezt a teherhajót, és miért rejtették el? Mert hiszen ügyesen el van dugva egy felkutatatlan, névtelen kisbolygó sziklahasadékába. Miért történt mindez, mikor, és ki ez a két férfi ott a hibernátorokban, talán űrhajósok? Esetleg valamilyen tragédia történt velük?
- Előfordulhatott, hogy valahol kinn az űrben szerencsétlenül jártak, és automata vezérlés hozta őket az első útjukba kerülő égitestre, ami véletlenül ez a kisbolygó volt - próbálta megfejteni Don a rejtvényt.
- És ugyanaz az automata nem sugározta a segélykérőjeleket rádión? És az automata kormányzás hozta be ide ilyen pontosan a sziklahasadékba?
 Rengeteg kérdés merült föl. Don nem is bírta tovább a kétségeket. Az ajtó felé indult.
- A legegyszerűbb, ha tőlük maguktól kérdezzük meg, mit keresnek itt, mi is történt velük.
- De hiszen alszanak.
Don elvigyorodott. Fehér fogsora kivillant.
- Majd én fölébresztem őket.

- Mindjárt a Kentaurnál leszünk - mondta Tiros.
- Nem tetszik nekem az arca! - Borkova doktornő megállította a menetet, az űrruha arcvédő lemezén át hosszasan tanulmányozta Adrian arcát. - Adrian! Nézz rám!
 A sebesült űrhajós imbolyogva állt - Eta és Bertolt tartották két oldalról a karjánál fogva.
- Mi bajod, Adrian?
- Nehezen lélegzem... - jött a rádión át a halk, bizonytalan válasz. - Egyre rosszabbul kapok levegőt...
- Bordatörése lehet - mondta gyorsan Borkova -, lehet „sorozatos" vagy „ablakos" törés. Adrian, hol érzel fájdalmat? A melleden? Oldalt?
- Csak a karom fáj, de az nagyon - lihegte nehézkesen a férfi.
- Ültessük kézre - javasolta ekkor Tiros. Mario azonnal melléje állt. Összefogott kezükre ültették Adriant, és gyors léptekkel, szinte hosszú, lapos ugrásokkal indultak könnyű terhükkel az űrhajók felé.
És akkor történt...
Később, mikor az eseményt a hajónaplóban kellett rögzíteni - mindnyájan hasonlóképpen mondták el, mit tapasztaltak. A talaj megrázkódott alattuk, olyan erősen, hogy közülük többen térdre estek. A rengések csaknem egy teljes percig tartottak, folyton ismétlődve - végül iszonyú csapás érhette a Mallardot, mert akkorát rázkódott, hogy az űrhajósok fölrepültek az űrbe. Miközben lassan visszahulltak a bolygó talajára, a közeli láthatár szélén, a sziklák közt feléjük igyekvő Valentint pillantották meg.
- Mi volt ez? - kérdezte Anna lihegve. Hangjából titkolt félelem csendült ki.
- Földrengés - vélte Bertolt.
- Mallard-rengés, hogy pontosak legyünk - tette hozzá Mario. Adriant egy sziklára ültették. Valentin melléjük ért.
- Megéreztem előre, hogy valami lesz. Nincs semmi bajotok?
- Nincs. Mi történhetett?
- Akármi is volt, kiterjedt az egész kisbolygóra – vélte Tiros. - Lehet, hogy óriásmeteor csapódott be valahol a Mallard másik oldalán.
- Én azt gyanítom - mondta Eta -, hogy a 918-as ütközött össze a Mallarddal.
- Ebben lehet valami - Valentin élénken helyeselt. - Míg ti Adriannal és a fúrógéppel voltatok elfoglalva, nekem föltűnt, hogy a 918-as milyen közel került a Mallard-hoz. Volt olyan perc, mikor alig száz méter választotta el a két égitestet.
- Közös súlypont körül keringenek, lényegében egyetlen páros égitestnek számítanak - idézte Tiros emlékezetébe a csillagászati atlasz adatait. - De akkor sem kellett volna összeütközniök.
- Láttuk a nyomait, hogy ez a múltban is nemegyszer előfordult - vágott közbe Mario. - Ilyen kis távolság esetében ez eléggé gyakori lehet. A kisbolygók közül még a magányosan száguldók is összekoccannak olykor, pedig az űrben aztán igazán van elég hely.
- Mert teljesen azonos pályán, egymáshoz közel keringenek. De itt... Ha a 918-as például itt ütközött volna a Mallardhoz, ahol mi állunk, nem sok maradt volna belőlünk.
- Bizony, kicsit laposak lennénk most - tréfálkozott Valentin, és elnézett a láthatár szélére, ahol a 918-as szürke, tompán fénylő tömege takarta el az űr egy részét. Valahol, nagyon messze, sok százezer kilométerre tőlük halvány, fehér fények csillantak.
 - Siessünk - mondta Borkova -, Adrian légzése nem tetszik nekem.
- Már... alig kapok levegőt - suttogta a sebesült.
- Gyerünk! Vegyük fel Adriant!
 Tiros haladt az élen. Az iménti „Mallard-rengésen" töprengett. A Mallard hosszúkás, keskeny égitest. A 918-as a túlsó végén ütközött bele. Az innenső végén nyilván az űrbe szakadt egy rakás sziklatömb, és azok ezután külön-külön fognak keringeni. Vigyázni kell, beléjük ne ütközzenek fölszállás után. Igaz, igen jók az automatikus ütközésgátlók az űrhajókban...
Az űrhajókban?
 Mikor a gondolat a parancsnokba hasított, egy pillanatra megtorpant. Hiszen ha az ütközés ereje... De nem is volt ideje végiggondolni mindezt, már meg is pillantotta a Kentaurt és az Alfát. Egy nagyobb szikla mögül bukkant elő éppen - a többiek jóval mögötte jöttek, és még semmit sem láttak.
 Tiros megborzongott. A hátán végigszaladt a hideg. Egy szempillantás alatt megértette, hogy katasztrófa történt.
 Mindkét űrhajó odakinn lebegett az űrben - a két kisbolygó ütközésének ereje kilökte őket; most messze a Mallard felszínétől lebegtek, elérhetetlenül messze.
A Mallard foglyai lettek.

- Nincs semmi probléma - mondta Lars, miután áttanulmányozta a szerkezetet. - Majdnem pontosan olyan, mint amilyent a Marson láttam.
A két hibernátor mellett álltak. Don ugyan az imént még azzal dicsekedett, hogy ő képes „fölébreszteni" az idegeneket - de a bonyolult gépeket látva kénytelen-kelletlen beismerte, hogy nem mer kockáztatni. Hiszen elég valamit rosszul bekapcsolni, és a két férfi talán soha többé nem ébred föl. Ariel elgondolkozva nézte a férfiak sápadt arcát. Kik lehetnek? Igyekezett valamilyen idegenes vonást találni arcukon, valamilyen jelet, ami arra mutatna, hogy mégis...
- Ne bámészkodj! - ütötte hátba Don. - Segítsünk Larsnak.
- Jó, de fő a nyugalom - válaszolta Ariel. Ez volt egyik kedvenc mondása. Akkor is hajtogatta, ha hármójuk közül éppen ő idegeskedett leginkább.
 Lars összeráncolt homlokkal kereste ki a Dehibernátor feliratú gombot. A tárcsát automata irányításra és harminc percre állította be.
- Szóval fölkeltjük őket? - kérdezte ismét, végignézve társain. - Még meggondolhatjuk a dolgot.
 Don bólintott. Ariel esze még mindig másutt járt. Lars megnyomta a gombot. Surrogás hallatszott a gépezet körül, két kábel megfeszült; gáz áramlott bennük.
- Oxigén jön a gáz helyett. Egyben emelkedik a hőmérséklet - közölte Lars. Olyan büszke volt, mintha ő találta volna föl a hibernátorokat.
- Szeretem, ha értesz valamihez - Don hangjában most valóban őszinte elismerés csengett.
- Addig nézzünk körül - mondta Ariel -, hátha ráakadunk még valamire, ami egyiptomi.
 Don szánakozva mosolygott, de azért szétszéledtek. Perceken belül kiderült, hogy azon a szinten a nagy központi terem mellett több kisebb helyiség is akadt. Négy személyes hálófülkét találtak - a teherhajó személyzete alhatott itt egykor és esetleges utasaik. Két fürdőszoba kisebb medencével, egy sportszoba, bordásfallal, súlyzókkal, padlóhoz erősített kerékpárral.
- Ez mind semmi - jelentette büszkén Ariel -, én ráleltem a konyhára.
- Mindjárt sejtettem, hogy ezt te fogod fölfedezni - felelte Don. - És persze találtál egy ételkiadó automatát.
- Ami ráadásul kifogástalanul működik is - Ariel önkéntelenül megnyalta szája szélét.
- Éppenséggel megéheztem a hosszú vándorlás alatt - jelentette ki a fekete fiú kegyesen. - Hozhatnál valamit.
- Semmi kétség, földi űrhajóban vagyunk – jelentette ki Lars, amikor Ariel neki is hozott egy tejszínes diós tésztát. - Ezeknek a süteményeknek a receptjét a földi Űrtáplálkozási Intézet szakemberei készítették, ráismerek az ízéről.
- Legyen áldott a kezük! - forgatta szemét kéjesen Ariel.
- Még tizenöt perc - pillantott órájára Don. Csönd lett; kissé elgondolkoztak a történteken. Mindnyájuknak kétségeik támadtak, vajon helyesen cselekedtek-e, amikor elindították a hibernátorok „ébresztőkészülékét". Az űrhajóban valahol az egyik távoli folyosón egyhangú zörejjel húzta a padlón nedves csíkját egy takarítóautomata.
- Menjünk. Még néhány perc és...
 Kiballagtak a konyhából. A nagyterem közepén kékes fényben úsztak a hibernátorok; a fiúk megnyúlt árnyékai ijesztően táncoltak a falakon. A gépek hirtelen fölzúgtak; két automata fémkar nyúlt le a mennyezetről, és leemelték előbb az egyik, majd a másik hibernátor födelét. A kékes fény kialudt. Egy másik automata injekciót döfött a férfiak bal karjába. Alig telt el egy újabb perc, egyikük kinyitotta szemét.
 A három fiú önkéntelenül is hátralépett. Nem néztek egymásra, de érezték, hogy bizony félnek kicsit. Kik lehetnek ezek az idegenek? Mit kereshetnek ebben a sziklák közé rejtett űrhajóban, mik a szándékaik?
- Még jó, hogy nincsenek csápjaik - suttogta Ariel.
- Hiszen emberek - felelte Lars -, akkor pedig szót kell értenünk egymással.
- És ha ők csak a régi egyiptomi nyelvet ismerik? – kérdezte Ariel, és még egy lépést hátrált.
- Majd hieroglifákat rajzolok nekik - tréfálkozott Don, de az arca most komoly volt. - Persze, fő a nyugalom, ahogy te szoktad mondani - csípett egyet Arielen.
 Az első hibernátor lakója lassan fölült. Először üres tekintettel nézett körül, kezével tétován valamilyen támasztékot keresett.
- Hogy mi milyen buták vagyunk! - csapott homlokára Lars. - Keressük meg a ruháikat!
 - Igazad van. Mégsem futkoshatnak itt föl-alá meztelenül - helyeselt Don. A hálóhelyiségekbe szaladtak. Rengeteg ruhát találtak a falba épített szekrényekben. Találomra fölmarkoltak egy rakásravalót, és behozták a hibernátorok mellé.
- Lehet, hogy nekik nem is volt ruhájuk. Egyáltalán nem volt, csak ágyékkötőjük meg olyan furcsa fejdíszük - makacskodott Ariel.
 Az elsőként ébredt férfi lelépett a hibernátor mellé. Igen magas, fekete hajú, barna arcú, termetes ember volt; ahogy vérkeringése ismét elindult, bőre visszanyerte természetes színét és rugalmasságát.
 A másik is ébredezett, fölült. Mikor ő is talpra állt, és mintegy álomban az odakészített ruhákért nyúlt, látták, hogy társánál jóval alacsonyabb, szőkésbarna és nem annyira izmos.
- Látod, félig eszméletlenül, ösztönösen is a ruháikért nyúlnak - mondta Don Arielnek. - Ezek aligha viseltek ágyékkötőt azelőtt.
- Ebben az állapotban, közvetlenül a hibernáció után, még eléggé nehézkesen térnek vissza a valóságos világba. Ezt egyszer apám is mesélte - suttogta Lars.
- Csak a videofilmekben van úgy, hogy az űrkalózok ébresztéskor azonnal kinyitják a szemüket, és sugárfegyverükhöz kapva, fölpattannak.
- A „Vörös hajú Űrkalózban" volt egy folytatás, amikor...
- Ezt majd máskor mondod el. Odanézzetek!
 A magas férfi nadrágot, inget, cipőt húzott. Pillanatról pillanatra pontosabbak lettek a mozdulatai, látszott: egyre inkább tudatában van, mit tesz. A szőke is hamarosan magához tért.
 És ekkor a két idegen észrevette a fiúkat. A magas férfi fölállt, egy másodpercig meredten bámult rájuk, aztán társához fordult:
- Te is látod őket, Leó? - A hangja öblös volt, úgy kongott, akár a hordó.
- Látom, Teo - felelte a kisebbik; neki a hangja is vékonyabb volt, gyerekesebb. Egyikük sem lehetett idősebb harmincöt-negyven évesnél.
„Milyen jó, hogy földiek - villant Lars agyába a gondolat -, így csak földi emberek beszélnek. Nem idegenek, nem egyiptomiak."
- Nem káprázik a szemem, Leó?! - kérdezte ismét a magas. Egyik kezét szeme fölé emelte, mintha valahová a messzeségbe nézne. A mennyezeti lámpafény bánthatta a szemét.
- Nem káprázik, Teo - a szőke is felállt, a másikat utánozva homlokára tette tenyerét.
 Mondani kéne valamit, mondani kéne valamit - zakatolt Ariel fejében. De mit, de mit?
- Pedig úgy volt, hogy fölébredéskor csak mi ketten leszünk itt - így Teo.
- Úgy terveztük, hogy csak mi ketten - bólogatott sűrűn Leó, és tompán pislogott.
 Ezek szerint tudatában vannak, hogy hibernátorban töltöttek egy bizonyos időt - értette el Lars. Valamilyen tervet is emlegetnek, nem akaratuk ellenére feküdtek hát itt jó ideje. Most már be kell kapcsolódniuk a párbeszédbe gondolta. Előbbre lépett.
- Üdvözöllek benneteket, idegenek - jelentette ki csengő hangon.
 Amazok szokásuk szerint előbb ismét egymásra bámultak, aztán Teo fölhorkant:
- Te, Leó! Ezek értik, amit beszélünk.
- Bizony, Teo, nem káprázik a szemünk. Valóban itt állnak.
- De miért neveznek bennünket idegennek? A saját űrhajónkban? - értetlenkedett Teo.
- A saját űrhajónkban - visszhangozta Leó.
- Számunkra idegenek vagytok - folytatta Lars. – Nem tudjuk, mit keres űrhajótok ezen a névtelen kisbolygón, és kik vagytok.
 A magasabbik közelebb lépett, jól megnézte a fiúkat, egyiket a másik után. Ariel kicsit kényelmetlenül érezte magát. Don talán életében most először nem tudta, mit csináljon. Határozatlanul rámosolygott Teóra, kivillantva hófehér fogsorát.
- Még fekete is van köztük - morogta Teo elégedetlenül.
- Van ám - bólintott Leó.
- Inkább azt mondjátok meg, mióta vagytok a hajónkban? És egyáltalán, kik vagytok, hogy kérdéseket tesztek föl nekünk?
- Ne ijesztgesd őket, Teo - vágott közbe Leó. – Meg aztán jó lenne tudni, mennyi idő telt el azóta, érted?
Teo ezen szemmel láthatóan elgondolkozott. Ez a cselekvés nem mehetett valami könnyen neki, mert mély ráncok keletkeztek a homlokán, szinte bele is izzadt, aztán Larsra pillantott, kinyújtott ujját a fiú mellének egezte, úgy kérdezte erélyesen:
- No, mennyi idő telt el?
- Mióta? - kérdezte Lars.
Don fölfogta a kérdés értelmét. Ezek alighanem azt szeretnék tudni, mennyi idő telt el hibernálásuk óta.
- Most kétezer-háromszázhatvan augusztus nyolcadika van - mondta gyorsan.
- Kétezer... - morogta Teo.
- Háromszázhatvan - így Leó. Aztán egymásra pillantottak és szinte egyszerre kiáltották:
- Az nem igaz!
- Nem szoktam hazudni - felelte sértődötten Don. - Előfordul ugyan, hogy néha kissé elvetem a sulykot, de...
 Amazok nem hallgattak rá. Előbb kétségbeesetten bámulták egymást, aztán Leó visszasietett hibernátorához, felnyitott egy fémlapot, kis ideig figyelmesen szemlélte az alatta levő jelzőműszer tábláját. Még ki is emelte a papírszalagot, közelről is megszemlélte, mintha nem hinne a szemének. Majd csalódottan fölkiáltott:
- No, nézd csak, Teo! Tudtam, hogy valami nincs rendben! Nekünk 2361. október elején kellett volna fölébrednünk, több mint egy év múlva!
- Rögtön tudtam, hogy baj lesz, amint megláttam ezeket az átkozott kölyköket! - dühöngött a nagydarab Teo.
- A szemük sem áll jól! Főleg annak a feketének! Milyen bajba kevertetek bennünket, ti... ti... - dúlva-fúlva elakadt, nem is talált szavakat, hogy fölháborodását kifejezze.
 A fiúk csak álltak, nézték a két férfit, és semmit sem értettek az egész jelenetből.

Egy pillanattal később Eta és Bertolt, aztán Borkova, Mario és Valentin is észrevette a láthatár fölött lebegő két űrhajót. Megkövülten álltak. Csak Adrian nem vett tudomást az újabb fejleményről.
- A rengés földobta őket - szűrte a szót fogai közt Valentin -, legalább száz méterre vannak a Mallardtól, vagy még messzebb.
Tiros érezte, hogy verejtékcseppek szaladnak homlokán.
Szerette volna letörölni, de nem nyúlhatott a sisak alá. „Az én hibám, az én hibám" - dübörgött benne.
- Az én hibám! - mondta ki hangosan is. - Egyikünknek az űrhajókban kellett volna maradnia. Legalább az egyikben.
- Ezt mondja a szabályzat is - mondta színtelen hangon Bertolt.
- De miért ez a gyászhangulat? - Mario gondtalan és optimista volt, mint mindig. - Lehívjuk a harmadik hajót, a Bétát. Azzal felmegyünk a Kentaurért és az Alfáért, átszállunk és hazavitorlázunk velük. Vagy ide visszajövünk, ahogy a munka megkívánja.
- A Bétával? - kérdezte Valentin. Hangja furcsán rekedt, izgatott volt.
Borkova doktornő a sérült Adriannal foglalkozott. Anna segített neki.
- Miért ne? - csodálkozott Mario. - Dóra és Klára is elvégezték az alapfokú űrhajóvezetői tanfolyamot. Másképpen nem is dolgozhatnának az Astreán.
- Igazad van - Tiros érezte, hogy gyomra környékén enged az a furcsa nyomás. - Egyikük az állomáson marad, a másik lehozza a Bétát. Egy órán belül az Astreára visszük Adriant. - És hangosan szólt rádiójába: - Az Astreát hívja Tiros, jelentkezzetek.
Dóra és Klára alighanem végighallgatták Tirosék egész beszélgetését, mert kis csönd után fülhallgatóikban bátortalan recsegéssel szólalt meg egy női hang:
- Astrea hívja Tirost - Dóra mintegy meg akarta előzni Tirost.
- Tiros jelentkezik.
- Rossz hírt kell közölnöm - Dóra egy pillanatra elakadt, aztán erőt vett magán, és folytatta: - A Béta nem tartózkodik az űrállomáson.
- Hogyhogy nincs ott? - csodálkozott Tiros. A többiek is fölkapták a fejüket. - Hát hol van?
- A fiúk engedély nélkül távoztak vele. Mind a hárman.
Tiros gyomrát megint elkapta a görcs. Tekintetét a sötét űrben lebegő űrhajókra függesztette. A gondolatok egymást kergették fejében.
- Az Astrea nagy teljesítményű rádióján hívjátok állandóan a Bétát.
Dóra szinte azonnal rávágta:
- Távozásuk percétől fogva szüntelenül hívjuk őket. Nem válaszolnak, alighanem be sem kapcsolták a készüléket. Semmilyen üzenetet nem hagytak - átkutattuk a szobáikat is. Azt hiszem, kisebb kirándulásra mentek. Kihasználták az alkalmat, hogy a riadó miatt az automaták kiadták az űrruhákat, és senki sem figyelt a fiúkra.
- Már hónapok óta be voltak zárva. Unatkoztak – ezt Anna mondta. Nem lehetett tudni, mire gondol; mentegeti-e a fiúk csínyét? Lars nem keveredhet bajba, ismételgette magában. Lars, fiam, miért csináltál ilyen őrültséget? Nem a te ötleted volt, biztosan nem a tiéd. Miért nem tartottad vissza a többieket? Anna megfogadta: nem fog sírni. Összeszorította ajkát, keményen.
 Bertolt és Eta Donra gondoltak. Sok probléma van a fiúval. Keveset tanul, bár élesen vág az esze. Mindig sejtették, hogy egyszer valamilyen nagyobb bajt fog keverni. És most itt van. Ez az egész lehetetlen dolog is nyilván az ő agyában született, csak ő agyalhatta ki. Elvinni egy űrhajót, csak úgy egyszerűen elmenni vele, engedély nélkül, ki az űrbe!
- Földi kamaszok csinálnak ilyet! - morogta Mario. - Akik még életükben nem voltak az űrben. De ők... Itt születtek, itt élnek tizenöt éve. Nekik aztán igazán tudniuk kellene, hogy a kozmoszban nem lehet játszani.
- Folytatjuk keresésüket rádión keresztül – mondta halkan Dóra.
- Keressétek tovább - Tiros hangja fáradt volt. A csapások sorozatosan szakadtak rájuk. Előbb egy elromlott fúrógép szakadékba löki az egyik űrbányászt. Aztán le kell lőni a gépet. Majd két kisbolygó összeütközik. Mindkét űrhajójuk kivetődik az űrbe, ahol gazdátlanul, nyitott külső zsilipajtóval lebegnek. Aztán kiderül, hogy a megmenekülésüket biztosító harmadik hajót három kamasz elvitte az űrbe. Az egyik ráadásul a saját fia. Milyen kapitány ő, Tiros, és milyen apa?! Mit gondolnak majd róla a Marsi Támaszponton? Milyen fegyelmet tart ez a Tiros ott az Astreán? - mondják majd. És mi lesz Adriannal? A férfinak hamarosan orvosi segítséget kell kapnia. Adrian lihegése egyre hangosabbá vált. Szaggatottan, kapkodva szedte a levegőt. Borkovának gyanús volt a dolog. Nem lehet bordatörése Adriannak; akkor más tünetei is lennének. Az űrhajós mellén levő nyomásmérőre tévedt a tekintete... És mindent megértett.
- Tiros! Adriannak megsérülhetett az űrruhája! Szökik belőle az oxigén!

A fiúk csak nézték a két férfit, és semmit sem értettek az egészből.
Teo megvakarta üstökét. A hibernálás alatt - vagy még előtte - hosszúra nőtt a haja, szinte a vállát verdestek a fekete tincsek.
- Mi nem kevertünk bajba senkit - sietett leszögezni Ariel -, csak idejöttünk, mert azt hittük, idegenek nyomára akadtunk. És különben is, fő a nyugalom - dadogta. 
- Te csak ne adj nekem tanácsot! Én nyugodt vagyok! - dühöngött Teo, és lecsapott: - Honnan jöttetek? És mivel?
 Ariel már válaszolni akart, de Lars még idejében fölfogta, hogy Teo hangja nagyon barátságtalan, szándékai gyanúsak - ezért gyorsan Ariel vállára csapott:
- Hagyd csak, Ariel. Nem kell ezekkel túl sok információt közölni! - Az információ szót erősen hangsúlyozta.
- Hogy ez milyen tudós! - morogta Leó. - Ide figyelj, Teo, nem kéne elcsöndesíteni a kölyköket?
Teo nem válaszolt, mereven nézte Larsot.
- Egészen úgy beszélnek, mint az űrkalózok a videósorozatokban - suttogta Don. Mintha kissé el lett volna ragadtatva kalandjuktól. Ariel viszont hallgatott.
- Teo! Mondj már valamit - türelmetlenkedett Leó.
- Nem tetszenek nekem ezek a fickók - mondta végre Teo komoran.
- Nem vagyunk fickók! - csattant fel Ariel. – Kikérem magamnak az ilyen hangot. Minket nem szoktak sértegetni.
- Hallod, Leó? Azt mondja, kikéri magának – röhögés csapott fel Teóból. A nagydarab férfi olyan hangosan nevetett, hogy szinte visszhangzott az egész űrhajó.
- Ez jó vicc volt - nevetett a szőke is, de hirtelen elkomorodott. - Teo, ezek elhallgatják előttünk, honnan jöttek. Lehet, hogy nincsenek is egyedül. Ki tudja, hányan kóvályognak még itt a környéken.
- Hányan vagytok? - csapott le Teo ridegen Larsra.
 Don tudta: segítenie kell. Lars, amilyen egyenes természetű, képes bevallani, hogy hármójukon kívül nincs errefelé senki, ők is engedély nélkül szöktek el egy távoli űrállomásról. Most ő csapott Lars vállára.
 - Sokan vagyunk - felelte, és kihívóan nézett Teo szemébe -, a barátaink odakünn várnak, és sok felnőtt cirkál a környéken a többi űrhajóval. Elég, ha jelet adunk nekik, rögtön idejönnek és... és rendet csinálnak.
- Rendet csinálnak?! - Leó édeskés mosollyal lépett közelebb. - Hiszen itt rend van! Nincs semmi baj, ugye, Teo?
 Teo határozatlan morgást hallatott. Nem tudta, hová akar kilyukadni élénk eszű társa; inkább elballagott hátra, az egyik faliszekrényhez.
- Minek idegeskedni? - nyájaskodott tovább Leó. - Nyilván csak erre jártatok, megpillantottátok hajónkat, eljöttetek megnézni, nincs-e valami baj. Nos, láttátok, hogy minden rendben van; tehát mehettek.
- Hát, mehetünk - hagyta rá Don, és már-már sarkon fordult, amikor Ariel megszólalt:
- Kérdezhetek valamit?
- Jobb, ha nem - súgta Lars. De Ariel már a szőke férfihoz fordult:
- Tessék mondani, az a sok egyiptomi szobor és kép, hogyan került ide?
 Leónak igencsak elkomorult az arca. Lars rögtön tudta: baj van. Don a fogát csikorgatta. Leónak vörösre vált a képe.
Teo fölmordult:
- Ugye, megmondtam, hogy bajt hoznak ránk ezek az átkozott kölykök - dühöngött Teo, és fejét a szekrénybe dugva, tovább kutatott.
- Jobb lett volna, ha nem látjátok meg azokat a szobrokat! - felelte halkan, fenyegetően Leó.
- No, akkor megyünk - fordult el Lars. - Gyertek, fiúk. A viszontlátásra!
- A viszont... - Donnak torkán akadt a szó. A füle apró zajt hallott - ezer közül is megismerte volna. A fantasztikus filmekben annyiszor hallotta már. Igen. Valaki kibiztosított egy sugárpisztolyt.
Teo a szekrény mellett állt. Kezében a rájuk szegezett fegyver.
- Föl a kezekkel! - ordította.
- Tisztára olyan, mint egy videoműsor - mondta Ariel, és nem emelte föl a kezét. Egyszerűen nem hitte, hogy Teo komolyan gondolja, amit mondott.
- Azt mondtam, föl a kezekkel! - üvöltötte Teo. Ez az üvöltés volt a legrosszabb. Soha nem hallottak senkit így kiabálni. Az Astreán mindig mindenki halkan, rendesen beszélt, ahogy az jól nevelt emberekhez illik. Ezt, úgy látszik, nem lehetett elmondani a Marina két utasáról. Ilyen ordítozást csak a rémes kalandfilmekben lehetett hallani, ott is ritkán.
 Mindhárman fölkapták karjukat. Csönd lett; csak Ariel szuszogása hallatszott.
- Be kéne őket zárni valahová, míg megbeszéljük a helyzetet - vélekedett Teo.
- Legjobb lesz a kis raktár, ahová az ócskaságokat dobáltuk - javasolta Leó.
- Rendben, menj előre, nyisd ki. Ti pedig - a fiúk tudták, hogy ez nekik szól - libasorban előre, föltartott kézzel! Aki megpróbálkozik valami trükkel, abba beleeresztek egy töltetet, szavamra. No, indulás!
És hamarosan vasajtó csattant mögöttük. Foglyok voltak.

A Marina foglyai

A mennyezeten egyetlen apró lámpa világított. A „kis raktár" valaha más célokra használt szoba lehetett. A falon szellőzőrács, mellette egy rozoga ágy, fehér műanyag szekrény, ugyanolyan asztal és néhány láda. Ez lehetett az elkülönítő - mondta Lars. - Ha a legénység valamelyik tagja megbetegedett, ide fektették.
- Ez igazán vigasztaló - jegyezte meg fanyalogva Don, majd Arielhez fordult: - Köszönjük szépen.
- Mit?
- Azt, hogy a végén föltetted azt a bölcs, elmés, okos kis kérdést: „Tessék mondani, az a sok egyiptomi szobor és kép hogyan került ide?" - utánozta Ariel hangját.
- Jobb lett volna hallgatnod - korholta Lars is kövérkés társát. - Már-már úgy volt, hogy elengednek bennünket. Akkor is ráértünk volna jelenteni a dolgokat.
- Kinek jelenteni? Milyen dolgokat? – Makacskodott Ariel. - Igazán semmi okunk sem volt rá, hogy rosszra gondoljunk.
- Míg föl nem tetted ügyes kérdésedet! Az a behemót Teo erre rögtön pisztolyt rántott.
- Itt tehát bűzlik valami! Ha nem lenne semmi baj, az a fickó nem fenyegetőzött volna fegyverrel.
- Ezzel le is zárta előttünk a hazafelé vezető utat! Értitek? - kérdezte Lars. - Most, hogy fegyvert rántott, nyilvánvalóvá vált, hogy valamilyen csúnya ügy húzódik meg a háttérben. Alighanem csakugyan az egyiptomi szobrokról lehet szó. Be is zártak bennünket. Tudjátok, mit jelent ez?
- Ha csak félig úgy lesz, ahogy a filmekben, akkor is igen szomorú sors elé nézünk - mondta komoran Don. - Három embert megfosztani a szabadságától, ez kicsit merész dolog az ő részükről. Ezért súlyos ítéletet sózhatnak a nyakukba.
- Ha megtudják az egész ügyet.
- Tőlünk függ...
- Mit tehetünk? Bezártak bennünket, akár a nyulakat a ketrecbe.
 Don nem tudta, mit jelent a ketrec szó, de csak legyintett. Egymásra néztek Larsszal.
- Ki kell szabadulnunk.
- Szerencsére rajtunk vannak az űrruhák.
- A zsilipkamrát nem tudjuk fölnyitni belülről, mert azt a vezérlőteremből irányítják. Nem juthatunk ki a Marinából.
- Nem kellett volna fölébreszteni őket - nyafogta Ariel. - Azzal kezdődött minden baj.
- Te is beleegyeztél! Azt hitted, egyiptomi nyelven fognak megszólalni, és rögtön keblükre ölelnek.
- Ne veszekedjetek. Gondolkozzunk, mit kéne tenni.
- Kijutni mielőbb ebből a kamrából.
- De hogyan?
 Lars közelről szemügyre vette az ajtót, aztán a szellőzőnyílást. Don közben fölforgatta a ládákat. Elégedett mosollyal húzott elő néhány rozsdás szerszámot.
- Tiszta szerencse, hogy Teo és Leó kicsit hanyagok, nem kedvelik a rendet. Van itt néhány olyan dolog, amelyek segítségével talán kijuthatunk.
- Ne beszélj olyan hangosan, hátha itt hallgatóznak az ajtó előtt. Ezektől kitelik - mondta Ariel mély meggyőződéssel.
- No, lássuk - Don egy hosszú, hegyes végű vasrúddal lépett az ajtóhoz. A zárba illesztette a végét. – Manapság az űrhajók belsejében nem zárnak rendesen a zárak - mosolygott -, az egész csak jelképes.
Ennek ellenére hiába mesterkedett néhány percig, a zár nem pattant föl. Lars segíteni akart, de Don elutasította. Nyelve hegyét kidugva erőlködött.
- Úgy látszik, mégsem olyan jelképesek ezek a zárak - kezdett gúnyolódni Ariel, de rögtön hozzátette: - Persze, fő a nyugalom! - Még be sem fejezte mondókáját, engedett a zár; a vasajtó résnyire kinyílt. Don máris ki akart ugrani a folyosóra, de Lars visszatartotta:
- Beszéljük meg gyorsan, mit teszünk.
- El kell bújnunk - vélte Don.
- Hol? És akkor mi változik meg? Ki kell jutnunk az űrhajóból.
Ariel dugta ki fejét a folyosóra. Izgatottan szólt vissza:
- Valaki jön!
 Egymás hegyen-hátán ugrottak ki, végigszaladtak a folyosón. Don egyenesen a lefelé vezető lépcsőkre vetette magát, Ariel utána iramodott. Lars pillanatnyi habozás után elvált társaitól, és fölfelé, a vezérlőterem felé igyekezett.
 Hátuk mögött üvöltés harsant. Teo kiáltozott - csak úgy rengett az egész űrhajó.
- Le-o-o-o-ó! Megszöktek, Leo-o-o-ó!...

 A Mallardon rekedt emberek mind Adrian körül csoportosultak. A sebesült férfi egyre nehezebben lélegzett - lihegését hallották fülhallgatóikban. A sisak átlátszó lapján át figyelték el-eltorzuló arcát.
- Megsérült az űrruha. A belső nyomás alig 0,7 atmoszféra - mondta gyorsan Valentin. - Ezen emelni kell, mert így néhány perc és... - nem folytatta. Mindnyájan értették, mire gondol.
- Mi van a fűtéssel? - Ezt Tiros kérdezte. Ha a fűtőelemekkel vagy vezetékekkel is baj van, Adrian a szemük láttára fog megfagyni, hiszen meleget nem tudnak neki adni. Az űr hőmérséklete jóval a fagypont alatt van.
- Huszonkét fok, ez rendben van - nézte meg Eta az űrhajós mellén levő kijelzőt.
- Pedig azt mondták a Marson, ezek újfajta űrruhák, amelyek még egy mikrometeor becsapódását is kibírják - morogta Bertolt.
- Tiros hívja Astreát.
- Jelentkezem - ezúttal Klára volt az űrállomás rádiójánál.
- Még nem sikerült?...
Klára elértette, mire gondol a parancsnok.
- Dóra állandóan hívja őket, de nem jelentkeznek.
- Értem. Hívjátok tovább! - A nyomás a gyomrában nem engedett föl. Pillanatnyilag a legfontosabb feladat: Adrian megmentése.
- Elsőként én csatlakoztatom az oxigénvezetékemet Adrian űrruhájához - mondta Tiros. - Amikor az én tartályomban csak öt-hat órára elegendő oxigén marad, akkor közületek valaki folytatja és így tovább. Életben kell tartanunk Adriant, míg segítség nem érkezik, akár azon az áron is, hogy ezzel sérült ruháján keresztül a mi oxigénünk egy része is az űrbe szökik. 
- Természetesen mindnyájan adunk neki a saját oxigénünkből. De milyen segítségre gondolsz? - Valentin körülnézett, mintha valamilyen járművet keresne tekintetével. - Ha a fiúk nem kerülnének elő idejében, igen szomorú helyzetben leszünk.
 - Egyáltalán, miért történt ez a rengés? - kérdezte Borkova értetlenül; eddig nem volt ideje arra figyelni, amit társai beszéltek egymás között.
- Nyilván az az oka - mondta Mario -, hogy a 918-as és a Mallard igen közel keringenek egymáshoz. Összeütközések már a múltban is előfordultak. Most viszont alighanem a mi jelenlétünk okozta a katasztrófát.
- Ezt hogy érted? - kérdezte Anna.
- Úgy, hogy megnövekedett a Mallard tömege...
- Csakugyan - vette át a szót Tiros -, tegnap és ma ideszállítottunk egy csomó óriási bánya- és fúrógépet, kőzettörőt és szállítót; mindegyik több tonnát nyom.
Aztán ideállt előbb az Alfa, majd a Kentaur. Száz és száz tonnával nőtt meg órák leforgása alatt a Mallard tömege. Ez számottevő tömegtöbblet egy ilyen kicsi bolygó esetében. Rögtön megnőtt a Mallard tömegvonzása, és magához rántotta a 918-ast.
- Amelyik akkor éppen a másik oldalon volt, nem itt, ahol mi vagyunk - vetette közbe Valentin.
- Lehetséges, hogy ilyen összeütközések ismétlődni fognak? - kérdezte Eta.
- Nem valószínű - felelte Tiros -, ugyanis a legnagyobb tömegtöbblettől, a két űrhajótól máris megszabadult a Mallard. Ettől függetlenül persze minden lehetséges, hiszen ideérkezésünkkel megzavartuk a két kisbolygó forgási rendjét. Ki tudja, talán még a pályájuk is módosult valamelyest.
- Igaz, a Mallard megszabadult az űrhajóktól – nézett „föl" Valentin. - Milyen messze lehetnek?
- Kétszáz méter - mondta Anna.
- Ötszáz - vélte Eta.
- Az űrben igen nehéz fölmérni a távolságokat - mondta Mario -, mindenesetre túl messze van ahhoz, hogy „fölugorva" elérhessük.
- Pedig éppen ez járt eszemben - Tiros Adrian mellett állt; az oxigénvezeték kicsiny vörös kábele sziámi ikrekként kapcsolta őket össze. - Ha valamelyikünk fölugrana, erősen ellökve magát a Mallardtól, talán ellebeghetne valahogy az űrhajókig. Akkor már minden rendben lenne; bemenne a zsilipen, és lehozná valamelyik hajót.
- Ne is próbálkozzunk ilyesmivel - Valentinnek volt köztük a legnagyobb tapasztalata; eddig már több mint tíz évet töltött űrhajókon és idegen bolygókon folytatott kitermeléseken. - A Belgikán egyszer egy kollégám, még a nevére is emlékszem, Voronovnak hívták, hasonló helyzetbe került. A Belgika olyan kis tömegű aszteroida, hogy tíz kilót is alig képes huzamosan saját vonzásában tartani. Ez persze túlzás, de majdnem így van. Voronov elfelejtette lehorgonyozni az űrhajóját (egyszemélyes kis kutatóhajó volt), pedig a Központ erre a célra kábeleket és igazi, súlyos horgonyokat is osztogatott annak idején. Az űrhajója hát szépen eltávolodott a Belgikától, miközben Voronov kutatott. Látta, hogy ott van nem messze, legalábbis úgy sejtette. Elrugaszkodott a talajtól, azt hitte, egyetlen hatalmas ugrással eléri... - Valentin egy pillanatra elhallgatott, csak később folytatta: - Szerencsére jelzett az önműködő riadórádiója. Huszonnégy óra múlva találtunk rá, két kilométerre lebegett a Belgikától és háromszáz méterre az űrhajótól. Az utolsó liter oxigénjét fogyasztotta.
- Nincs rakétapisztoly egyikünknél sem. Pedig annak segítségével eljuthatna egyikünk a Kentaurig.
- Legközelebb hozunk magunkkal, minden alkalommal! - Mario ezt ígéretnek szánta.
- Egyelőre nem tehetünk semmit - mondta Tiros. - Várnunk kell.
- Mire?
- Míg előkerülnek a fiúk. Egyszer csak vissza fognak jönni az Astreára, nem?

Az egyik raktár mélyén, poros ládák közt szállt a suttogás. -Te! Hol vagy?
- Itt a sarokban. Mi van Larsszal?
- Nem tudom. Eltűnt.
- Biztosan elkapták.
- Ez a Teo vadállat!
 Don óvatosan kilesett. Néhány egyiptomi szobor állt a félhomályos raktárban. Az ajtó fölött két halvány fényű lámpa világított. Ariel lassan fölállt. Hallgatózott. A folyosó felől léptek hallatszottak. A két fiú visszagörnyedt a ládák közé.
 Nyikorogva nyílott a vasajtó. Ariel még a lélegzetét is visszafojtotta.
- Valamelyik raktárba bújhattak el - mondta egy hang.
Alighanem Leó volt.
- Annyi itt a holmi, hogy órákig kereshetnénk őket!
- Ne panaszkodj, ezeknek a szobroknak köszönhetjük, hogy meggazdagodunk.
 Lámpafény imbolygott végig a raktár falán. Ariel igyekezett még jobban összehúzni magát.
- Van ezen a szinten még néhány raktár - hallották Leó hangját. - Bármelyikben elbújhattak.
- Majd adok én nekik, csak kerüljenek megint a kezembe! - csapódott az ajtó. Távolodó lépteket hallottak a fiúk. Don még várt néhány percig, csak akkor emelkedett fel.
- Gyerünk - súgta.
- Hová? - Ariel kimerészkedett egy láda mögül. Aztán belebotlott egy kisebb szoborba; kapkodás közben lerántott egy agyagvázát. Don a fogát szívta:
- Még két lépést teszel, és romokban hever az egész űrhajó - sziszegte. Óvatosan kinyitotta az ajtót, és fülelt.
Csönd volt a folyosón.
- Elmentek.
- Lehet, hogy itt leskelődnek valamelyik közeli raktárban. Ezektől minden kitelik. Várjunk még.
- A zsilipkamrához kell eljutnunk. Lehet, hogy mégsem zárták le odafentről a nyitószerkezetet. Akkor kijuthatunk innen.
- Azt bizonyára őrzik - vélte Ariel.
- Ki a fene őrizné, ha összesen csak ketten vannak ezek az űrkalózok?
- És Lars? Vele mi lesz?
- Fogalmam sincs - rázta fejét Don. – Végeredményben mindegy, akármelyikünknek sikerül kijutnia - még hallgatózott egy kicsit, aztán gyorsan kisurrant a folyosóra.
Ariel követte.
Lars eközben a vezérlőteremben lapult. Tíz perccel ezelőtt sikerült bejönnie - az ajtó nyitva volt. Most ott állt a rengeteg kapcsolóval, gombbal fölszerelt pult előtt; nem tudta, mihez fogjon. Az üres képernyők homályos tompasággal néztek vissza rá - homályos lapjukon saját magát pillantotta meg, amint tanácstalanul áll a szoba közepén.
 Az első és legfontosabb dolog: szabaddá tenni a zsilipet. Másképpen nem szabadulhatnak el a Marináról. Melyik gombot is kell megnyomni?
 Végigböngészte a pultot, de kevés felirat volt az egyes emelők és kapcsolók mellett. Zsilip feliratot sehol sem látott. A pult fölé hajolva nem vette észre, hogy árnyék vetődik a küszöbre.
- Föl a kezekkel, fiú!
Lars megperdült. Leó állt a küszöbön.
 Lars már-már fölemelte karjait, mikor észrevette, hogy Leó kezében nincs is semmi. A bandita kinyújtott mutatóujját tartotta a fiú felé.
- Nincs is pisztolyod - eresztette le kezeit Lars.
- Azért mégis a foglyom vagy - mondta Leó, és vigyorgott. De nevetése mintha nem jósolt volna semmi jót. - Teo rögtön elkapja a társaidat is - Leó gondosan becsukta maga mögött az ajtót, és tekintetét állandóan Larson tartva, a vezérlőpulthoz lépett, lenyomott egy gombot. - Teo! - a belső hangszórórendszeren át hívta társát.
- Mi van? - jött a válasz az egyik fali hangszóróból.
- Megvan az egyik, elkaptam. Itt volt a vezérlőben.
- Hamarosan az én madárkáim is kalitkába kerülnek - felelte Teo olyan hangon, hogy Larsnak hideg szaladt végig a hátán. A félelemtől bénultan ült. Rég látott videó rémfilmek jelenetei jutottak eszébe; mit tettek a filmhősök, ha banditákkal kerültek szembe?
Mielőtt végiggondolta volna a dolgot, az ösztöne azt parancsolta, meneküljön. Bénult rémületét legyőzve, előreszökkent. Az ajtó olyan közel volt. De mikor a kilincsre tette a kezét, egy erős kar markolta meg a vállát. Lars érezte, hogy egész teste fölemelkedik a levegőbe. És máris egy széken ülve találta magát, előtte pedig Leó állt, szétvetett lábbal. A fiú orra alá tartotta öklét.
 - Ne is próbálkozz ilyen trükkökkel - mondta nyugodtan. - Ha most Teo kapott volna el, nem szeretnék a bőrödben lenni.
- Miért, olyan nagy különbség van közted és Teo között?- kérdezte Lars merészen. Torkában dobogott a szíve.
- Hát az van - felelte azonnal Leó. Kutatóan nézett a fiú arcába: - Kik vagytok?
Nehéz kérdés volt. Lars lázasan gondolkodott. Mit válaszoljon? Az lenne jó, ha ez a két furcsa, veszélyesnek látszó ember kicsit félne tőlük. Mégis másképpen lehetne tárgyalni velük. Vagy azt kell füllenteniük, hogy nincsenek egyedül, ahogy azt már egyszer mondták is, igen, felnőtt kísérőik tartózkodnak a közelben. De Lars ismerte önmagát, és tudta: előbb-utóbb úgyis kicsúszna száján az igazság. Akkor pedig még rosszabb helyzetbe kerülnének.
Valami mást kell kigondolnia.
- Itt a közelben van az űrhajónk - kezdte. Ezt meg kellett mondania, hiszen nyilvánvaló volt, hogy nem kerülhettek ide csak úgy, a semmiből, hipp-hopp.
- Hányan vagytok? - kérdezte gyorsan Leó.
- Vagyunk egynéhányan - és Larsnak hirtelen az jutott eszébe, elmondja az igazat, csak egy apróságon változtat: erről nem beszélhet, hogy szülei milyen messze vannak jelenleg. - Egy űrállomás kering a közelben. Ott dolgoznak a szüleink. A kisbolygókon folytatnak ásványkitermelést. Ha nem megyünk vissza az állomásra két órán belül, keresésünkre indulnak. Több hajójuk is van, no és megmondtuk előre, melyik kisbolygókat fogjuk fölkeresni.
- Te ijesztgetsz engem - mondta Leó, figyelmesen nézve Lars szemébe. - Ennek a fele sem igaz.
- Igaz. Ha nem engedtek el bennünket, keresni fognak a szüleink, azt hiszik, szerencsétlenség történt velünk.
Ennek a kisbolygónak 1431-és a száma az atlaszban, nézd csak meg. Ide fognak jönni utánunk.
 Leó a pulton fekvő atlasz után nyúlt, belelapozott. Éppen rátalált az 1431-és aszteroidára, amikor zajt hallottak a folyosóról. Az ajtó fölpattant: Ariel tántorgott be rajta, aztán Dont lökte be egy erős kar - a furcsa menet végén pedig ott sötétlett maga Teo is. Arca vörös volt az erőlködéstől és a futástól - vagy a dühtől -, bevágta az ajtót, nekivetette a hátát, úgy lihegte:
- Elkaptam őket! A zsilip körül ólálkodtak a pimaszok! Ki akartak szökni a hajóból!

Ötven perc elteltével Eta váltotta fel Tirost - oxigénvezetékét Adrian űrruhájához kapcsolta, és attól kezdve Don anyja osztotta meg oxigénkészletét a sebesülttel. Adrian állapota szemmel láthatóan javult; beszéde összefüggőbb lett, már csak karját fájlalta, de azt nagyon.
- Most tizenhat óra van - mondta Mario, ruhája ujjába épített digitális órájára pillantva -, ha mindnyájan tudunk fejenként egy-egy órára elegendő oxigént adni Adriannak, akkor még hat óráig bírjuk a dolgot.
- Nem számítva azt a mennyiséget, amelyik a sérült űrruhán át elszökik - tette hozzá Bertolt.
- Van egy mód - szólt közbe Valentin.
- Tudom, mit akarsz mondani - szakította félbe gyorsan Tiros. - De ez csak a legutolsó megoldás lehet. Óriási a kockázat.
- Azonkívül odafenn csak Dóra és Klára vannak - folytatta a gondolatot Valentin. A többiek nem is sejtették, miről beszélnek.
- Azt még át lehetne hidalni valahogy a Támaszpont és a rádió segítségével - így Tiros, gondterhelten. Mario végül nem bírta tovább a titkolózást, és megkérdezte:
- Miről beszéltek?
- Majd elmondom - Tiros odébb rúgott egy követ, aztán fölnézett az űrbe. A 918-as a láthatár szélén lebegett, alacsonyan. - Még túl korai lenne erről beszélni. Hátha nem is kerül rá sor. Legalábbis remélem.
- Egyelőre tehát bízunk abban, hogy majd csak előkerülnek a fiúk - Anna hangjában aggódás csendült. – Mit gondoltok, mi történhetett velük? Hová mehettek?
- És ami most a fő kérdés: mikor jönnek vissza? - mondta Bertolt. Fekete arcából csak szeme fehérje világított elő.
Tiros hallgatott egy percig, aztán beleszólta mikrofonba:
- Az Astreát hívom.
- Jelentkezem - ezúttal Dóra volt a készüléknél. Nem is várta be a kapitány kérdését, rögtön szólt: - Még nem találtuk meg őket. Állandóan hívjuk a Bétát az összes hullámhosszon.

- Te csak ne lökdöss! - nyelvelt vissza Ariel; arca elvörösödött, kakasként feszítette ki mellét Teóval szemben. - Taszigálni nincs jogod!
- Még szájalsz is? - Teo ütésre emelte kezét, Don azonban elrántotta Arielt.
- Nyugalom, fiú!
- Ajánlom is - Leó kerekes széket gurított Teo felé.
A két bandita helyet foglalt, a fiúk állva maradtak. Megszökni nem lehetett, Teo és Leó köztük és az ajtó közt ültek.
- Figyeled, milyen vendégszeretőek? - kezdett újra nyavalyogni Ariel. - Még le sem ültetik az embert.
- Kezdesz az idegeimre menni, te zsírpacni! – vicsorgott Teo.
- Nyugalom - Leó figyelmeztetően tette kezét Teo vállára -, a fiúk állítólag nincsenek egyedül. Ezt mondta ez a hosszú. Űrállomás kering a közelben, rajta egy csomó felnőtt.
 Teo lassan kifújta a levegőt tüdejéből. Az arca még mindig vörös volt az erőlködéstől és a haragtól. Az imént jó sokáig tartott, míg elkapta a fiúkat: hol az egyik szökött el, hol a másik. Teo dühöngött. Még most is reszketett a szája széle, és haragos pillantásokat vetett Arielre. A dundi gyerek teljesen kihozta a sodrából.
 Lars közben kissé megnyugodott; egyetértő pillantásokat váltott Donnal. Nem, most nem lehet megszökni. A zsilipen nem tudnak kijutni. Mindenáron szót kellene érteni a banditákkal. Bármi áron is.
- Nyissátok ki a zsilipet - javasolta hirtelen Don. – És elmegyünk. Várnak ránk.
- Haza kell mennünk - nyöszörgött újra Ariel. Lars észrevette, hogy a fiú nem véletlenül beszél ilyen sírós hangon. Ariel rájött: ez rettentően dühíti Teót.
- Majd megtárgyaljuk - Leó hátradőlt székén, társára pillantott. - Beszélni szeretnék veled, Teo. Négyszemközt.
- Szóval megint zárjuk be valahová ezt a három ördögöt? - elégedetlenkedett Teo.
- Haza akarok menni! - üvöltötte hirtelen meglepő hangosan Ariel. Teónak azonnal lila lett a feje.
- Mars ki! - kiáltotta teli torokból.
- A kettes szoba ajtaján biztonsági zár van – mondta Leó.
 Teo megörült a hírnek, egyik erős karjával Larsot, másikkal Dont kapta el.
- Előre, lóduljatok!
 Leó Ariellel kínlódott. A fiú nem akart menni, huzatta magát végig a folyosón. Egy keskeny ajtót nyitottak ki, és sorban belökték a fiúkat egy apró szobába. Alig csattant mögöttük az ajtó, Ariel máris ott termett, ököllel verte és kiabált, engedjék ki. A folyosóról Teo dühödt morgása és fojtott káromkodása hallatszott, aztán csend lett.
- Ne csináld ezt a cirkuszt, mert Teo ettől csak még dühösebb lesz - tanácsolta Lars Arielnek.
- Mi az, hogy cirkusz? - érdeklődött Don; de a válaszra már nem figyelt. Körbejárta a szobát, a falakat vizsgálta, a bútorokat.
 A helyiséget a teherhajó irodájaként használhatták annak idején. Néhány falba süllyesztett iratszekrényen és íróasztalon kívül csak egy forgószék és néhány polc állt benne.
- Hát akkor most mi legyen? - kérdezte Don, amint végzett a szoba átkutatásával.
Lars elmondta társainak, milyen következtetésekre jutott az imént a vezérlőteremben. Csak kétféleképpen juthatnak ki a Marinából: vagy ártalmatlanná teszik a két  banditát, vagy meggyőzik őket valamiképpen, és azok nyitják meg előttük a zsilipet.
- Majd én beszélek a fejükkel! - ugrott fel Ariel dühösen. - Ezzel ni! - Meglepő erővel kapta szét az egyik polcot; csak úgy recsegtek a műanyag eresztékek. A súlyos könyvtartó polcot megsuhogtatta a levegőben.
Ezt a teljesítményt még Don is csodálkozó füttyel jutalmazta; nem hitte volna, hogy Ariel ilyen jó erőben van.
- Nem szabad kezet emelni egy másik emberre - mondta Lars figyelmeztetően.
- De mi kényszerhelyzetben vagyunk! - Don rögtön készen állt az indoklással, ami egyben a vitában elfoglalt álláspontját is jelezte. - Megpróbáltunk szót érteni velük, de nem sikerült. Most majd másképpen fogunk tárgyalni! - Ő is fölvett egy műanyag polcot, megsuhogtatta, akárcsak Ariel. Lars az asztalon fekvő papírok közt kezdett kutatni.
Talán kezébe akad valamilyen fuvarlevél, följegyzés egy szállítmányról. Fúrta oldalát a kíváncsiság. Hogyan adminisztrálták a banditák az egyiptomi szoborszállítmányt? Az egyik fiókban ehelyett az Űrövezeti Híradó néhány régi példányát találta meg. Beléjük pillantott, aztán tekintetét föl sem emelve, közelebb húzta székét, és leült.
 Don és Ariel eleinte nem vették észre, mivel foglalta le magát barátjuk, egymást biztatva suhogtatták a léceket, eltervezték, hogyan csapják majd fejbe az elsőként belépő banditát.
 - Lars, ne totojázz! Mi itt komoly tettekre, férfias harcra készülünk, te meg úgy olvasgatsz, mintha otthon ülnénk az Astreán - nyaggatta Ariel.
- Be kellene valahogy csalnunk az egyik fickót, és durr! - ábrándozott Don, de Lars hirtelen fölpattant és közbevágott.
- Ide figyeljetek! Megvan a magyarázat.
- Mire?
- Az egyiptomi szobrokra. És arra is: kicsoda Teo és Leó.
Lars néhány újságlapot halászott ki a papírhalmazból, maga elé terítette őket, és oktató hangon kezdte magyarázni:
- Ez itt az Űrövezeti Híradó egyik száma, rádión továbbították az összes űrjárműre. Természetesen a Marina készülékei is vették és kiadták a személyzetnek. Ami számunkra érdekes, az a dátuma: 2341. október ötödike. Az első oldalon egy fénykép.
Ariel kikapta Lars kezéből a lapot.
- Ez egy régi egyiptomi szobrot ábrázol!
- Egy írnok ül rajta, táblával a térdén - pillantott bele Don is. - Valószínűleg fából lehet, olyan repedezett. Lars méltóságteljesen nyújtotta kezét az újságért. Ariel zavartan adta vissza.
- Olvastam a szöveget: „Földi jelentés szerint 2341. október harmadikáról negyedikére virradó éjjel ismeretlen tettesek törtek be az afropoliszi Régi Művészetek Múzeumába. Mivel itt már évszázadok óta nem volt betörés, néhány hónappal korábban az igazgatóság leszereltette a riasztóberendezéseket, mert fenntartását költségesnek és indokolatlannak találta. A betörők zsákmányukat - tizenhét kisebb-nagyobb óegyiptomi szobrot és faliképet - egy konténerbe rakták, és ismeretlen irányba elszállították. Az eltulajdonított művek mind eredetiek, értékük felbecsülhetetlen." Don elismerően füttyentett.
- Nem szerettem volna az igazgató helyében lenni - mondta Ariel.
- De honnan tudod, hogy ezek azok a szobrok?
Lars az Űrövezeti Híradó egy másik számát emelte fel.
- Ez egy nappal későbbi, tehát október hatodikai. Hallgassátok csak, mit írnak: „...mint a nyomozó hatóságok megállapították, az afropoliszi múzeumrablásért minden valószínűség szerint Teofil Barber és Leonardo Kostomien felelni. Ezt a két férfit az előző napon a környéken látták, majd október 4-én hajnalban a Marina nevű teherszállító űrhajóval engedély nélkül felszálltak az Afropolisz II-es űrpályaudvarról. Nevezettek személyleírása..." No és itt a fényképük is.
- Hol? Mutasd!
- Ők azok! Bizony, nem sokat szépültek azóta...
- Teo ma is épp ilyen bambán néz.
- De hogyan lehetséges az, hogy még mindig nem fogták el őket?
Lars kikereste az újság következő számát. Látszott, hogy a két betörő, miközben az űrben menekült gyorsjáratú teherhajóján a zsákmánnyal, mindennap a sajtóból értesült az őket üldöző hatóságok lépéseiről.
- Itt van ni, olvasom: „Mivel az afropoliszi betörés tettesei a kozmoszba menekültek, a rendőrség ügyüket áttette az Űrrendőrség hatáskörébe. A két tettes ellen kiadott körözés tehát a Földön kívül most már érvényes a más bolygókon lévő településekre, támaszpontokra, űrállomásokra, űrhajókra és minden olyan helyre a világűrben, ahol emberek tartózkodnak."
- Mégsem kapták el őket.
- Persze, mert csudajó rejtekhelyet választottak. Ki a fene talált volna rá az 1431-és kisbolygón, a két sziklafal közé ékelt űrhajóra? Egyszerűen eltűntek az űrben. Nyílván keresték őket egy ideig, aztán fölhagytak a kutatással.
- De mi lehetett a céljuk ezekkel a szobrokkal? - töprengett Ariel hangosan.
- Talán zsarolni akarták a múzeumot - vélte Don.
Álltak egy percig, értetlenül bámulták egymást. Bár úgy tetszett, sokat tudnak már a két banditáról, valójában továbbra is sötétben tapogatóznak, és nem sejtik, mit tervezhet ellenük Teo és Leó. 
- Hülye vagy - mondta Leó nyugodtan.
- Mindig csak ezt hajtogatod! - csapott Teo az asztalra. - Miért, te mennyivel vagy okosabb nálam?
- Sokkal - szögezte le szerényen a társa, és folytatta -, én arra is gondolok, mi lesz holnap. A te kis agyadba csak az fér bele, ami itt és most történik, az orrod előtt. De ha egy kicsit előre gondolnál, a jövőre.
- Hiszen egyszer már mindent elterveztünk, nem? Az ötlet akkor jött, mikor erre járva véletlenül fölfedeztük ezt a jó kis rejtekhelyet. Aztán mikor elszántuk magunkat arra a dologra, idemenekültünk a zsákmánnyal és...
- Jó, jó. De hogyan tovább? Hiszen csak tizenkilenc év telt el, te szerencsétlen! - kezdett kijönni a sodrából Leó.
- Hát igen, ez baj - töprengett Teo. Arca most kivételesen buta kifejezést öltött, tekintete eltompult a nagy erőfeszítéstől. - A törvény szerint a műkincsrablás bűntette húsz év után évül el - ismételgette a valahol pontosan betanult mondatot. - Húsz év után évül el. Ha húsz évig nem kerülünk elő ebből a sziklahasadékból, utána már...
- Utána már nyíltan is előjöhetünk, és senki sem köthet belénk, a rendőrség sem - mondta gyorsan Leó; unta kissé Teo lassú beszédét -, és akkor elvihetjük a kincseket valamelyik új bolygóvárosra. Már tizenkilenc évvel ezelőtt is voltak ilyen kupolavárosok a Marson és a Holdon, azóta nyilván telepítettek máshová is. Ezekben is van múzeum, szívesen megvesznek egy-két szobrot, hiszen eredetiek, ilyen biztos nincs nekik, vagy visszavásárolja az a földi múzeum, amelyikből... hm... elhoztuk.
- Az egészben az a legjobb, hogy húsz év elteltével semmit sem csinálhatnak velünk - örvendezett Teo vigyorogva.
- Folyton ezt hajtogatod! Húsz év múlva nem, te ló! De eddig még tizenkilenc év sem telt el, te! - csapkodott egyre dühösebben Leó.
- Persze, ezek a kölykök! Ezek rontottak el mindent! - dühöngött Teo. - Ha nem ténferegnek errefelé, nem másznak be hívatlanul egy idegen űrhajóba, most semmi bajunk sincs! Nyugodtan fekszünk a hibernátorokban, és várjuk, hogy leteljen a huszadik év is! - Teo keze ökölbe szorult.
- Ez mind semmi - legyintett Leó. - Az igazi veszély |abban rejlik, hogy a kölyköket keresni fogják, ha nem engedjük őket szabadon.
- Akkor meg elmondják a szüleiknek, mit láttak itt. És ráadásul ismerik a Marina helyzetét, a rejtekhelyet. Semmiképpen sem engedhetjük őket szabadon.
- Magad mondtad az előbb, hogy akkor meg keresésükre indulnak a felnőttek!
Szótlanul ültek egymással szemben. A vezérlőpult mellett lógatták lábukat. Súlyos lett a csend. Teo a szája szélét rágta.
- Ki hitte volna, hogy ilyen helyzetbe kerülünk! Hát nincs kiút?
- Éppen azon gondolkozom - csitította Leó; tekintetét a mennyezetre vetette, mozdulatlanul ült néhány percig.
Teo nem merte zavarni, igyekezett meg sem moccanni.
Tudta, kettőjük közül tagadhatatlanul Leónak van több esze. - Van egy megoldás, persze, az is elég kockázatos - szólalt meg végre Leó.
Teo megkönnyebbülten föllélegzett.
- Te mindig kigondolsz valamit - mondta elismerően.
- Még korai lenne örülni - folytatta Leó, homlokát ráncolva -, mivel a kölyköket nem engedhetjük el, itt kell őket tartani a Marinán. Viszont a közelben van valahol az az űrhajó, amivel idejöttek. A szülők keresni fogják a gyerekeket, és hamarosan rátalálnak a hajójukra. Akkor már csak percek kérdése, és minket is megtalálnak, hiszen egy egész mentőexpedíció fog nyüzsögni itt a környéken.
- Igen - Teo lehajtotta a fejét.
- Ez ellen csak egyet tehetünk - Teo feje erre várakozóan fölemelkedett. Leó folytatta: - Egyikünk kimegy valamelyik fiúval, megkeresik a másik űrhajót, amelyikkel a kölykök idejöttek. Az űrhajót automata irányítás alá helyezik, kétperces késleltetéssel beállítják az indítót, gyorsan kijönnek belőle. A hajó ember nélkül startol majd, és elszáguld valahová az űrbe. Minél messzebb, annál jobb. A keresésükre indított expedíció néhány hét múlva úgyis rátalál a hajóra, utolérik, elfogják - no és üres lesz. Akkor viszont már nem lehet majd megállapítani, hol és milyen körülmények között „vesztette el" a legénységét.
 - Nahát! - Teo újra nagyot csapott tenyerével az asztalra, de ezúttal örömében. - Ez aztán a jó ötlet! - Öröme nem tartott sokáig; szinte ugyanabban a másodpercben lekonyult a feje, és szorongva kérdezte: - De mondd csak, Leó, mi lesz a kölykökkel?! 
- Azokat itt kell tartanunk az űrhajón - mondta Leó halkan. Csönd lett.
- Ezt úgy érted, Leó, hogy még egy évig itt tartjuk őket? Össze leszünk zárva velük, a Marinában?
- Egy évig és két hónapig.
- Ez lehetetlen, Leó! - jajdult fel Teo sebzetten. Fölugrott, és súlyos lépteivel járkált fel-alá a vezérlőteremben.
- Ha eszembe jut, milyen szemtelenek, főleg az a kis dagadt! Alig egy órája vannak csak itt, és nézd, már rángatódzik a bőr itt a szemem alatt, meg a szám széle is hogy remeg! Én ki nem állhatom a gyerekeket, Leó!
- Azt látom, Teo. De ez a helyzet. Tudsz jobb megoldást? Ha már itt vannak. Mit tehetnénk velük?
- Hát, éppenséggel, el lehetne őket intézni másképpen...
- Teo, Teo! Vigyázz, ki ne mondd! - Leó hangja szigorúan csengett. - Éppen elég bajunk lehet az egyiptomi szobrok miatt is, ha nem sikerül a tervünk. A műkincsrablásért legalábbis tíz év elkülönítés jár.
- Semmi kedvem egy lakatlan szigeten tengődni, amit ráadásul elektronikus berendezések is őriznek – morogta Teo.
- No látod. Az meg eszedbe se jusson, hogy eltegyük láb alól a fiúkat. Képzeld, mennyit kapnánk háromszoros gyilkosságért. Talán még a halálbüntetést is visszaállítanák a mi kedvünkért.
- Van egy ötletem! - ült vissza Teo. - Ezért még te is meg fogsz dicsérni!
- Majd elválik - Leó hangjában nem sok reménység csengett.
- Halljuk!
- Két srácot beteszünk a hibernátorokba. Akkor csak az egyikre kell majd vigyázni. A zsilipet leblokkoljuk, úgysem menekülhet el. Mi meg szépen eléldegélünk itt egy évig; van elég ennivalónk. Majd csak eltelik az idő.
- Eltelik az idő - ismételte elgondolkozva Leó. Az ötlet csakugyan jó volt, meg is akarta érte dicsérni Teót, aztán inkább úgy döntött, nem kényezteti el behemót társát.
- Ki tudja, lehet, hogy még hasznukat is látjuk - állt fel Leó -, hiszen a kezünkben vannak. Túszok. Ha mégis fölfedeznék a rejtekhelyünket idő előtt, csak odaszólnánk rádión: táguljatok, mert különben a gyerekeket...!
- No látod! - Teo kezdte másképpen látni a problémát, megvidámodott. - Akkor gyerünk, intézkedjünk! Mielőtt még a szüleik elkezdik keresni őket!
- Menj és hozd ide valamelyiket - javasolta Leó.
- De melyiket? - bizonytalanodott el Teo.
- A kövért.
- Csak azt ne! - sivított fel váratlanul hangosan Teo. - Az engem halálra idegesít az örökös nyafogásával. Akkor már inkább a négert.
- Amelyiket akarod - vont vállat Leó -, végül is teljesen mindegy. Csak vigyázz, be ne csapjon a kölyök.
 - Engem?! No hiszen, csak azt vegyem észre, hogy valamiben mesterkedik, majd adok én neki! - Gyorsan űrruhába öltözött, hóna alá kapta a sisakját, gondosan magához vette az iroda kulcsát, és kiment a folyosóra.
 Végigdübörgött a felső szinten, majd lement a lépcsőn. Az iroda ajtaján érintetlen volt a biztonsági zár. Gyorsan kinyitotta.
 A három fiú újságokat nézegetett az asztalnál. Meglepődve és aggódva fordultak az ajtó felé.
- Hé, te! - mutatott Teo fennsőbbségesen Donra.
- Én? - kérdezte Don lassan. - Nekem szóltál?
- Űrruha van rajta, űrruha van rajta - suttogta Ariel, elég hangosan ahhoz, hogy mellette álló társai meghallják -, elhagyja a hajót, elhagyja a hajót.
- Neked hát - türelmetlenkedett Teo, de nem lépte át a küszöböt. Mintha csak valamilyen ellene tervezett merényletet szimatolt volna. - Gyere csak szaporán. A sisakodat se hagyd itt.
- Kimentek az űrbe, az űrbe - suttogta Ariel gyorsan -, rádió, rádió.
 Don elértette. Már ment is, ellenkezés nélkül követte Teót. Mögöttük ismét becsapódott az ajtó, elfordult a zár.

Jamamoto közbelép

Megkezdődött a várakozás harmadik órája. Anna kapcsolta oxigénvezetékét Adrian űrruhájához. Közben Mario és Bertolt megállapították, hogy majdnem pontosan a kartörés helyén támadt egy apró lyuk Adrian űrruháján; a belső és külső nyomás közti nagy különbség miatt itt áradt ki az életadó oxigén. Anyag és műszerek híján itt a Mallardon nem tudták megjavítani.
- Az én hibám - mondta halkan Valentin; Tiroshoz intézte szavait. - Engem hagytál őrségen a hajók mellett. Nekem kellett volna valamilyen horgonyra gondolnom, hiszen tudtam, hogy ilyen kis tömegvonzású aszteroidán...
- Hagyd ezt most - szakította félbe Tiros. – Mindenért én felelek. Nekem szegezik majd a kérdést, miért hagytuk el mindnyájan a hajókat, holott a Szabályzat előírja, hogy mindegyikben legalább egy személynek kell maradnia.
- Végeredményben mindnyájan felelősek vagyunk - szólt közbe Bertolt -, mi is ismerjük a Szabályzatot, szólnunk kellett volna.
- De nincs értelme ezen rágódni, főleg nem most és itt. Hogyan kerüljünk ki a csapdából, az a kérdés.
- Tiros, te említettél az előbb valamilyen megoldást.
A parancsnok gondolataiba merült. A legénység közül senki sem tudta, milyen veszélyes dologról van szó. Mellesleg ilyen nagy horderejű kérdésben még ő sem dönthet egyedül. A marsi űrkörzet vezetője, Jamamoto annak idején személyesen javasolta Tirost az Astrea parancsnoki posztjára. És most, ebben a bonyolult ügyben szüksége van Jamamoto engedélyére. A Marsi Támaszpont parancsnoka nehéz döntés előtt áll, bár még nem tud róla.
Tiros nehéz sóhajtással nézett végig társain. Narancsszínű, vörös, égszínkék, sárgás űrruhák csillogtak a 918-asról ideverődő furcsa fényben. Az űrhajósok mindnyájan Tirost nézték, várakozva. Tőle várták a segítséget. És már nem sok idő maradt hátra.
- Tiros hívja Astreát.
- Jelentkezem - Dóra most nem tartotta fontosnak közölni, hogy még mindig hiába keresik a rádiókapcsolatot a Bétával. Hallotta a Mallard felszínén az imént lefolyt beszélgetést, és tudta, milyen komoly lépésre szánta el magát a kapitány.
- A kezed ügyében lévő instrukció szerint állítsd rá a nagy hatósugarú készüléket az ott föltüntetett hullámhosszra. Az egész rendszert kapcsold átvitellel a mi kis adónkra és erre a hullámhosszra is, amelyiken most beszélek, így közvetlenül tárgyalhatok majd a Támaszponttal.
 Néhány másodperc telt el. Dóra nem izgult. Bár őt is aggasztotta a dolog, mi történhetett a fiával - tudta, a tét most sokkal nagyobb annál. A Mallardon lévő egész expedíció élete forog veszélyben.
- Tiros, hívhatod őket - hallatszott a hangja kisvártatva. A parancsnok mély lélegzetet vett. Még néhány másodperc, és hangja szétárad az űrben, a rádiójelek elképzelhetetlen sebességgel száguldanak majd vele keresztül a nagy ürességen, hogy beleütközzenek a Támaszpont óriási antennáiba.
- Az Astrea űrállomás hívja MT-l-et. Astrea hívja a marsi Támaszpontot.
 Csönd. Az adásérzékelők most vették a jeleket, a hatalmas vörös sivatag fölé terpeszkedő iszonyú antennaszerkezetet most fordítják a megfelelő irányba. Az ügyeletes fülkéjében kigyullad egy piros lámpa. És ha az ügyeletes éppen másfelé figyel, egy másik hullámhosszon beszélget valamelyik űrhajóval vagy a Földdel?
 A fülhallgatókban csak a mérhetetlen űr zúgott, ezernyi apró, alig hallható zörej.
- Astrea űrállomás hívja MT-l-et, jelentkezzék! – és mivel öt másodpercig ismét nem jött válasz, Tiros emeltebb hangon ismételte: - Veszélyhelyzet! Astrea hívja MT-l-et! Veszélyhelyzet! - erre a szóra az automata lehallgató úgyis bekapcsolja a vészjelzést. Most már meglesz az összeköttetés.
 A fülhallgatókban apró kattanás után meglepően tisztán válaszolt egy női hang:
- MT-l-es jelentkezik Astrea hívására.
 Bertolt és még néhányan megkönnyebbülten föllélegeztek. Már-már azt hitték, nem sikerül kapcsolatot létesíteniük a Marssal. Hiszen a baj nem jár egyedül, a szerencsétlenségek eddig is sorozatban érték őket.
- Tiros Benero beszél, az Astrea űrállomás parancsnoka. Harmadik fokozatú veszélyhelyzetben vagyunk. Azonnal beszélnem kell Jamamoto parancsnokkal.
A női hang kicsit várt, mintha mérlegelte volna a dolgot.
- Pályamódosításról van szó - tette hozzá Tiros.
- Kapcsolom a parancsnokot.
 Idegesítő várakozás. Klára odafenn Adrianra gondol. Három és fél órára elég az oxigénjük. A többiek még tartják magukat, de Adrian sebesült, rosszul van. Ha nem jön időben segítség...
- Itt Jamamoto - recsegte egy kelletlen hang -, Benero, ha hiába ébresztett föl, lefokozom. Én ugyanis aludtam. Nálunk most van éjszaka, kapitány!
 Tiros rövid, szabatos mondatokkal magyarázta el a történteket és jelenlegi helyzetüket. Jamamota álmos hangja rögtön józanabbá vált:
- Komoly a helyzet, Tiros. Mit mondott, meddig elég az oxigénjük?
- Az Adriannak folyamatosan juttatott segítséget beszámítva, öt-hat óráig.
- A gyerekek már rég elmentek?
- Három-négy órával ezelőtt. Rögtön azután, hogy mi lejöttünk a Mallardra.
 Kis csend következett, a fülhallgatókban megint csak az űr zúgott. Aztán újra megszólalt Jamamoto:
- Riadót rendeltem el a maguk szektorában. Rádió-táviratot kap minden űrhajó. De meg kell mondanom, Tiros, hogy jelen pillanatban egyetlen hajó sincs a szektorban, legalábbis nem a kellő távolságban. Nincs mit szépíteni a dolgokon. Én innen három percen belül indítok egy mentőhajót, a szokásos fölszereléssel és legénységgel. De ez csak éjfél körül ér oda. Az önök oxigénje pedig legkésőbb tizenegykor elfogy.
- Tisztában vagyunk vele - felelte Tiros.
- Keveset mozogjanak, sőt jobb lenne, ha aludnának. Mennél kevesebb mozgás, annál kevesebb oxigén fogy.
A rádiókapcsolatot fenntartjuk. Ha jelentkeznének a gyerekek, szóljanak ide.
- És a pályamódosítás? Úgy gondoltam, az Astreával...
- Tudom, mire gondolt, Tiros. De azzal várjunk még egy órát. Látom az adatokból, hogy alig félórányi távolságra vannak az űrállomástól. Ha le kell téríteni az állomást, akkor meg fogjuk tenni. Az emberek mindennél fontosabbak. Ezt mondja meg a többieknek is.
- Hallották ők is.
Kattanás. Jamamoto egyelőre kilépett a vonalból. Tiros maga előtt látta az alacsony, köpcös férfit, amint műlábán biceg ide-oda, rendkívül ügyesen. Jamamoto valaha egy űrmeteorológiai állomáson szolgált, a kozmikus rádió-viharokat tanulmányozták, míg egy napon meteorit-becsapódástól megsérült az állomás, társai életüket vesztették, Jamamoto súlyosan megsebesült, mégis lehozta az űrállomást a pályájáról, és eléje ment a mentőhajónak. Összeroncsolt lábát már nem tudták megmenteni. Igen, ő megérti, milyen a valóságban egy „harmadik fokozatú veszélyhelyzet".
- Hát akkor várjunk - mondta Mario.
- Egyebet úgysem tehetünk.
- Kevés mozgást tanácsolt Jamamoto.
- Ha nem lenne ilyen kényelmetlen itt a sziklákon, bizony le is feküdnék - nézett körül Bertolt.

Don lassan lépkedett lefelé a lépcsőn. A zsilipkamrában kénytelen volt közvetlenül Teo mellé állni. Fölvették sisakjukat. A gépezet kiszivattyúzta a levegőt, majd kitárult a külső ajtó. Leereszkedtek a kövekre, amelyeket néhány órával ezelőtt a fiúk halmoztak a magasan fekvő bejárat elé.
- Hallasz, Don? - hallotta hirtelen a fiú. A sisakba épített fülhallgatóból Lars suttogása áradt.
- Jól hallom - felelte Don -, de vigyázz, hátha Teo is hallja!
- Nem hiszem, hogy ugyanazon a hullámhosszon lenne a rádiójuk. Mindenesetre nem ártana megtudni, mielőtt tovább beszélgetünk.
 Don erre mondott néhány „szép szót", Teónak címezve. A férfi ügyet sem vetett rá, csak törtetett lefelé a kövekről. A sziklahasadék aljára igyekezett.
- Nem hallja - jelentette Don. - Mit gondoltok, hová mehetünk?
- Nyilván a Bétára - felelte Lars. - Mi mást keresnétek az aszteroidán? Valamit terveznek az űrhajónkkal kapcsolatban. Csak tudnám, mit?!
Kisebb szünet után Don szólt:
- Igazad van. Teo az előbb megfogta a karomat, és egy csúcsos valamit mutogatott elém a levegőbe rajzolgatva. Az űrhajónkról van szó, a Bétáról. Azt akarja, vezessem oda.
 - Mit akarhatnak a Bétával? Vigyázz, Don, nagyon vigyázz! Teo nem látja, hogy beszélsz?
- Nem. Félhomály van idekinn, és csak törtet előre. Én egyelőre nem a Béta felé indultam. Ráérek később is elkanyarodni a helyes irányba, ha... De mit tervezhetnek?
- Teónál van a sugárfegyver?
- Nincs nála.
- Akkor meg is tudsz szökni tőle, nem?
- Fussak ezeken a sziklákon? Úgyis utolér a hosszú lábával.
- Van jobb megoldás is - szólt közbe Ariel. - Mutasd meg neki, hol a Béta, vezesd be. Aztán próbáld meg elintézni.
- Mit csinálni?
- Hidegre tenni, szóval valahogy harcképtelenné tenni.
- Ez nehéz lesz - sóhajtott Don; szokásos vállalkozókedve mintha eltűnt volna. - Valahogy nem visz rá a lélek, hogy egy embert csak úgy főbe kólintsak.
- Az előbb itt igencsak suhogtattad azt a lécet - tüzelte barátját Ariel. - Azt hittem, a tettekhez is van bátorságod, nemcsak a dicsekvéshez.
- Ez szépen hangzik - szólt közbe Lars -, de Don majd maga dönti el, mit tegyen, ha megfelelő lesz a helyzet. Don, vezesd Teót a hajóra. Tényleg találj ki valamit. És amilyen gyorsan csak tudsz, gyere vissza ide a Marinához. Addigra mi is kiszabadulunk, remélem.
- Van valamilyen terved? - kérdezte Don.
- Van, de most nem lehet erről beszélni. Egyelőre fejezzük be, ha végeztél, hívjál bennünket.
 A két fiú - Lars és Ariel - egymásra bámulva ült a rideg irodában. Ariel a műanyag léccel csapkodta az asztal lapját. Lars félrelökte az újságokat, egy percig maga elé meredt, aztán megfogta Ariel karját.
- Ide figyelj, fiú. Behívjuk Leót. Csinálj úgy, mintha beteg lennél. Ha sikerül a dolog, én kiszököm a vezérlőfülkébe, és másodszor nem hagyom meglepni magam.
Lars még szinte be sem fejezte mondókáját, mikor Ariel már a padlóra hanyatlott, és mindkét kezét gyomrára szorítva hangosan jajgatni kezdett. Lars egy pillanatra meghökkenten bámulta, aztán az ajtóhoz szaladt. Öklével verte a fémlemezt:
- Leo! Leóóóóó!
 Csend volt. Még Ariel is abbahagyta egy pillanatra a jajongást, mindketten füleltek a folyosó felé. Aztán ismét kiáltozás, csapkodás:
- Leóóóóó!...
Végre lépteket hallottak, de az ajtó nem nyílott ki.
- Mi van? - kérdezte Leó a folyosóról.
- Arielnek rettenetesen megfájdult a hasa – jelentette Lars -, nagyon rosszul van. A jobb oldalon fáj neki, lehet, hogy vakbél gyulladása van.
- Vakbél? - hitetlenkedett Leó.
- Az hát... Ujjujjjuj! - kiabált Ariel ; olyan élethűen csinálta; nyüszített, sírt, jajgatott; néha már Lars is komolyan hitt barátja „betegségében".
- De ha az egészből egy szó sem igaz... - dörmögte fenyegetőn Leó, és megcsörgette a kulcsokat.
 - Igaz, igaz - hajtogatta Lars. Hangja nem volt túlságosan meggyőző, de Ariel jajongásától szerencsére úgysem lehetett hallani.
 A kulcs megfordult a zárban. Lars gyorsan Ariel mellé térdelt. A kövér fiú ide-oda dobálta magát. Lars a fülébe súgta:
- Kérj majd vizet...
 Leó bejött, kezében a sugárpisztollyal. Bizalmatlan pillantást vetett az ajtó mögé; csapdára gyanakodott. De úgy látszik, megnyugtatta a látvány: a földön heverő kölyök és mellette a másik. Belépett. Az ajtó félig nyitva maradt.
Ariel igen meggyőzően dobálta magát ide-oda.
- Mi baj van? - állt meg mellettük Leó.
- Nagyon fáj... nagyon fáj... - vinnyogott Ariel, mindkét kezét gyomrára szorítva. - A hasam! Itt... itt...
- Itt? - Leó teljesen megzavarodva nyújtotta ki kezét, hogy megtapogassa Ariel hasát. A pisztolyt öve mellé tűzte.
- Jújj! - üvöltött fel Ariel az érintésre. Leó úgy kapta vissza a kezét, mintha tűzbe nyúlt volna. - Vizet! Vizet! - nyöszörögte a „beteg".
 - Hozok egy pohárral - állt fel hirtelen Lars, és máris az ajtónál termett. Mielőtt Leó felocsúdott volna, kiugrott, becsapta az ajtót, megfordította a zárban a kulcsot, és rohant, rohant végig a folyosón, föl az emeletre.
 Mögötte vad dübörgés hallatszott; Leó verte pisztolya agyával a vasajtót, tehetetlenül. „Gyorsan! - lüktetett, Lars agyában -, gyorsan cselekedni, mielőtt az a bandita kigondolna valamit."
 Berohant a vezérlőterembe. Futás közben húzta fejére a sisakot, hogy rádión hívhassa Dont.
 Don kilépett egy nagyobb szikla mögül, és némán előre mutatott. Teo megpillantotta a Bétát. A kis űrhajó egy fennsíkon állt, homályosan csillant fémteste az űrből érkező csekély fényben.
 Közelebb mentek, át-átugorva a kisebb sziklákon. Teo feltartóztathatatlanul törtetett előre.
„Most megszökhetnék - gondolta Don -, ez az űrkalóz most nem néz se jobbra, se balra, csak menetel előre. Ki tudja, mit akar majd velem csinálni, ha beérünk a hajóba."
 Lázasan töprengett a megoldáson miközben Teo már a Bétához ért. A bandita megfordult, parancsolóan intett: gyere! Don vonakodva közeledett.
 Együtt álltak be a zsilipbe. Donnak rajzottak a fejében a gondolatok. Hogyan is szállhatna szembe ezzel a megtermett bikaerős felnőttel? Hiszen Teo egyetlen csapással szétlapíthatná a fejét. És amilyen szilaj fickó, meg is tenné, ő bizony nem habozna, nem jutna eszébe, hogy nem szabad kezet emelni egy másik emberre. Ámbár, ki tudja? Csak lopni tudtak, műkincseket rabolni, de nem bántottak senkit. Lehet, hogy csak ijesztésül viselkednek ilyen „keményen"?
- Mégis. Valamit tennie kell, most itt. Hiszen Teo fegyvertelen, és társa nélkül van. Lars és Ariel talán mennek valamire Leóval, neki pedig Teót kell ártalmatlanná tennie.
Milyen könnyű is ezt mondani. A zsilipkamra kinyílt, beléptek az űrhajóba. Levették sisakjukat; most már beszélgethettek.
- Remélem, egyedül vagyunk? - kérdezte Teo vészjósló kíváncsisággal.
 - Hacsak közben nem jött be valamilyen űrmedve, amíg nem voltunk itt - mondta Don. - Azt mondják, ki tudják nyitni a zsilipeket.
Teo megtorpant, elkerekedett a szeme.
- Űr... micsoda?
- Űrmedve. Tudod, olyan hatlábú, tapadókorongos szörnyetegek - fantáziált Don folyamatosan, észrevéve Teo szemében az aggodalmat. - Nem hallottatok róluk? Vagy úgy, hiszen ti hibernátorban voltatok. Tavaly bukkantak föl először a kisbolygókon. Ki tudja, honnan jöttek? Állítólag látták az űrhajóikat is. Háromszáz kiló a súlya egynek-egynek, medvepofájuk van, és szeretnek a mennyezeten mászkálni a tapadókorongjaik segítségével. Nemrégen meg is támadtak egy földi űrhajót; úgy harapták ketté az embereket, mint a kiflit, néhányat pedig megfojtottak. Lehet, hogy csupa szeretetből ölelgették őket. Csak nagy hatású sugárfegyverekkel lehet őket ártalmatlanná tenni. Csakugyan nem hallottatok róluk?
- Űrmedvékről? Nem, soha! - rázta fejét Teo, és határozatlanul megállt a folyosó kanyarulata előtt.
Pedig az Űrövezeti Híradó is lehozta a fényképüket - hazudta tovább Don; egyre jobban élvezte a játékot, már-már a veszélyről is megfeledkezett. - De még veszélyesebbek a kerintek.
- A mirintek?! - hüledezett Teo.
- Kerintek. Akkorák, mint az öklöm, denevérszárnyuk van, és lebegve repülnek. Egy űrhajóba csapatostul szálltak be, mikor kinyitották a zsilipet, halálra martak két biológust, mielőtt a többiek leöldösték őket. Ezek a kerintek. Olyan szép lila a hasuk, kékes a szárnyuk, és mindhárom szemük fekete. Láttam színes képüket a videoadásban.
A vezérlőterembe vezető ajtó előtt Teo kicsit habozott.
Aztán rászólt Donra:
- Te menj be elsőnek!
- Lehet, hogy itt is űrmedvék leselkednek – mondta flegmán a fiú. - No de én nem félek.
 A vezérlőterem természetesen kongott az ürességtől. Teo körülnézett.
 Maradj csak itt mellettem - mondta Donnak figyelmeztetően. - Úgysem tudsz elszökni, leblokkolom a zsilipkamrát, így ni! - A bandita a vezérlőpulton meghúzott egy kart. Don azelőtt sohasem vette észre ezt a műszert, de most gyorsan megjegyezte, melyik az.
 Teo ide-oda járkált a pult előtt, szemlátomást keresgélt valamit. Don megint töprengett, mit tegyen.
- Segíts már - türelmetlenkedett Teo. - Hol van az indítást késleltető berendezés?
- Az minek kell? - érdeklődött Don. - Hiszen ha el akarunk repülni innen, mi is itt vagyunk a hajóban, nem kell késleltetni az indulást.
Teo ravaszul elmosolyodott:
- De mi még időben el akarunk innen pucolni, mielőtt elindul a hajó - dörmögte, és tovább keresgélt.
Donba mintha villám vágott volna bele. Hirtelen megértette a banditák tervét: meg akarnak szabadulni az áruló nyomtól, a Bétától. Őket hármukat pedig nem engedik szabadon! És ha szüleik keresésükre indulnak, semmi jele sem lesz annak, hogy a fiúk valaha is leszálltak az 1431-esen.
- Van egy ilyen szerkezet - szólalt meg a fiú hirtelen, kissé rekedt volt a hangja az izgalomtól. - De nem itt, a vezérlőteremben.
- Nem itt? - csodálkozott Teo, és gyanakodva pillantott rá. - Hát hol?
- Űrkalózok garázdálkodtak a Mars körül néhány évvel ezelőtt - regélt újra Don, de most feszült figyelemmel; tudta, talán az életükről van szó. - Kiraboltak néhány szállítóhajót, azóta több fontos berendezést a sorozatgyártású hajókon is elrejtenek; mindegyik űrhajóban máshová szerelik be őket, nehogy illetéktelenek rátaláljanak.
Az indítási késleltetőt, a levegőszivattyúkat, az egyes szintek légmentes elzárását vezérlő emeltyűket sokszor más és más helyiségben találni meg.
- Kényelmetlen lehet - csóválta fejét Teo. Közben néha nyugtalanul körülnézett. Lehet, hogy az űrmedvék támadásától tartott.
- Hát igen, kényelmetlen, de fő a biztonság - Don tekintete ekkor az egyik piros gomb melletti feliratra tévedt: „Elgázosító". Mit is tanultak erről a gyakorlati órán? „Az űrhajó belső légterébe veszély esetén hat-nyolc perc alatt megfelelő mennyiségű noktozitgáz áramoltatható a különleges tartályokból. Ez a gáz az emberekre és az emberhez hasonló alkatú szervezetekre kábítólag hat. Egyszeri adagolás esetén a hatása alá került ember tíz-tizenkét órányi időre magatehetetlen lesz."
- No, mutasd meg, hol az a kapcsoló - parancsolta Teo.
 Don látta: a bandita sisakját a vezérlőasztal melletti székre tette. Csak eszébe ne jusson fölkapni. Don az asztalra támaszkodott, megigazította övét...
- Csak be ne toppanjon egy űrmedve - intett fejével az ajtó felé. Teo önkéntelenül is odapillantott. Ekkor Don megnyomta az elgázosító gombját. Az űrkalóz semmit sem vett észre. Don szándékosan gyorsan indult az ajtó felé; tudta, így Teo ott felejti a sisakját. A bandita attól tartott, Don túl messze távolodik el tőle, utána sietett hát. A sisak a széken maradt.
 „Hat-nyolc percig kell csak lefoglalnom valamivel" gondolta a fiú. A sötét lépcsőn fölcsatolta űrruhája sisakját, nehogy ő is elkábuljon. Határozott léptekkel ment le az alsó szintre. Teo követte.
 Don bement az alsó raktárba. Itt már lassabban mozgott. Minden másodperc számít ilyenkor. A raktárban lustán gyulladtak ki a fények, egyik a másik után. Donnak eszébe jutott, hogy az űrruha sisakjába akusztikus hangközvetítőt is beépítettek, arra az esetre, ha valamelyik űrhajósnak elromlana a rádióadója. Ezt gyorsan működésbe hozta. Éppen jókor, mert kiderült, hogy Teo éppen beszél hozzá:
-...ki hitte volna, hogy idáig fejlődnek a dolgok. Űrkalózok! Hogy mik vannak!
- Miért, ti nem azok vagytok?
- Mi? Leó és én? - lepődött meg Teo. Úgy látszik, még soha nem gondolt erre. - Mi csak szobrokat... hm... hoztunk magunkkal.
- Az afropoliszi múzeumból - bólintott Don. Igyekezett a leghomályosabb sarokba húzódni, nehogy Teo észrevegye fején a sisakot.
- Honnan tudod?
- Olvastuk az újságban.
 Don leguggolt, régi műanyag lemezek, üres ládák közt keresgélt.
- Itt kell lennie valahol, a fal alján - mondta. – Még soha nem volt rá szükség, azért nem tudom pontosan, hol kell keresni.
- A padló fölé szerelték? - érdeklődött Teo.
- Minden hajón máshová, mondtam már! - Don egy világítási csatlakozóra talált, hát tovább „keresgélt".
- Te, ha becsaptál - emelkedett föl fenyegetőleg Teo.
De közben másra figyelt; körülnézett, beleszaglászott a levegőbe, furcsán horkantott kettőt. - Nem érzel semmit?
- Nem én.
- Olyan furcsa a levegő... savanykás az íze.
- Űrmedvék -- bólintott vérfagyasztó beletörődéssel Don. A bandita fölugrott, ijedten körülnézett. - Ha megijedtél, lélegezz jó mélyeket - tanácsolta a fiú.
 Teo így is tett - de négy-öt mély lélegzetvétel után gyorsan széket keresett és leült, szuszogva. Don kilépett a félhomályból, az ajtó felé igyekezett.
- Hová mégy, te! És miért van a fejeden a sisak! - Teóban ekkor támadt föl a szörnyű gyanú. De közben már torkához kapott; a kábító gáz könnyeket csalt szemébe, hangja elfulladt: - Kitekerem a nyakadat, te...- Don ügyesen kitért előle. A bandita végigvágódott a padlón.
 - Szundizzál csak szépen - mondta csúfondárosan Don, bár Teo ezt már nem hallotta; az űrkalóz karját a feje alá téve kényelmesen végigheveredett a padlón. Mikor Don fölment a vezérlőterembe, hogy kinyissa a zsilipzárat, Teo már aludt.
Don még nem jelentkezett, hiába hívta Lars. Mégsem tette le a sisakját. Eszébe jutott, hogy egy dologra nem gondolt, amikor kitervelte szökését: barátja, Ariel, ott maradt Leó kezében. És Leónál sugárpisztoly is van.
- Most nem kell erre gondolni - mondta magának hangosan -, most gyorsan elő kell készíteni a Marinát az útra.
 Igen, a legjobb lesz, ha elmennek a Marinával. Csak sikerüljön. Ki tudja, mi lesz a Bétával, mit tud csinálni Don? Ariel itt van bezárva az irodában, nem lehet itt hagyni a fiút. A Marinával kell visszamenniük az Astreára, a felnőttek majd később eljönnek a Bétáért. Az Astreán már biztosan aggódnak értük, el sem tudják képzelni, merre járhatnak. Mit tegyen?
 Végignézte a vezérlőpultot. A belső hangosbeszélőn akadt meg a szeme - nemrég Leó ezen szólt le Teónak, mikor a nagy darab bandita Dont és Arielt kereste az alsó szinten. Ha ebbe beleszól, a hangszórók az összes helyiségbe közvetítik hangját.
Lenyomta a gombot.
- Leó! Hallom, hogy vered a vasajtót. Hagyd abba, nincs semmi értelme. Figyelj jól arra, amit most mondok. Ha Arielnek valami baja esik, sokkal súlyosabb büntetésben lesz részed. Mert azt tudod, ugye, hogy az afropoliszi szobrok eltulajdonításáért bíróság elé kerültök. No és elloptatok egy űrhajót is. Hát ne tetézd mindezt még azzal, hogy ártasz egy kiskorúnak is! Remélem, nem akarsz lakatlan szigetre kerülni, Leó!? - kikapcsolta a mikrofont.
Előkereste a startutasításokat. A vezérlőpulton rengeteg gomb színeskedett, és szinte egyiknek sem ismerte a rendeltetését. Tehetetlenül nézte a képernyőket. Ez a régebbi hajó nem hasonlít a mostaniakhoz. A Bétához sem, amelyen pedig kissé már begyakorolták magukat. Recsegést hallott fülhallgatójában. - Don?
- Igen - jött a válasz elég jól hallhatóan. - Mi van?
- Helyet cseréltünk Leóval. Bezártam a fickót az irodába Ariel mellé, én meg itt vagyok a vezérlőben. Te mit végeztél?
- Teo harcképtelen. Megyek vissza a Marinára. Már félúton vagyok.
- Gyere. Hogyan sikerült a dolog?
 Miközben Don a kábítógázról mesélt, Lars csak félfüllel hallgatta. Tekintete lázasan pásztázta végig a vezérlőpultot, kezében az indítás előtti ellenőrzések tábláját tartotta. Majd a rádióadóra tévedt a tekintete. Bekapcsolta. Melyik is az Astrea hullámhossza?
- Jól bezártak bennünket! - mondta Ariel elismerően, és fölült. Vakbélfájdalmának nyoma sem volt. Hátát a falnak támasztotta, élénk szemét Leóra vetette.
 A bandita végighallgatta Lars szónoklatát a fali hangszóróból, még csapkodta egy kicsit az ajtót, aztán megfordult.
- Hát te nem vagy beteg?!
- Nem is voltam - vallotta be őszintén Ariel, a legkisebb zavar nélkül.
- Teee!... - Leó arca eltorzult. - Becsaptatok!
- Méghozzá alaposan - bólintott Ariel. A bandita egy fenyegető lépést tett a padlón ülő gyerek felé. Ariel ujjával a mennyezet alatti hangszóró felé bökött: - Hallottad, mit mondott a barátom? Ha hozzám nyúlsz, megbánod!
 Leó egy hosszú percig játszadozott pisztolyával, töprengve. Aztán körbejárta a szobát, megvizsgálta a falakat, az ajtó zárját.
- Ne fáradj - intette le Ariel -, egy órával ezelőtt mi már megnéztük, meg lehet-e innen szökni. Sajnos, nem.
 Leó is ugyanerre a belátásra juthatott, mert leült a székre, pisztolyát övébe tűzte. Fejét ökleire támasztva meredt a levegőbe.
- Most pontosan úgy festesz, mint egy űrkalóz – szólalt meg váratlanul Ariel.
- Észnél vagy, öcsi?
- Hiszen űrkalózok vagytok, nem? Nézd csak, itt vannak az újságok az asztalon, rólatok írtak ott néhány kedves kis cikket. Meg az ellopott holmikról.
Leó legyintett.
- Hülyeség! A kalózok hajókat foglaltak el, valamikor régen a Földön.  
- Ti meg az űrben kalózkodtok. Ahogy így elnéztelek benneteket, ti is képesek lennétek más hajókra vadászni, míg az Űrrendőrség az orrotokra nem koppintana! - Ariel kezdte magát jól érezni börtönében. Tudta: Lars kiszabadult. Don is nyilván hamarosan csinál valamit, hogy lerázzák Teót. így aztán majd ő is elhagyhatja börtönét. Megjött hát a kedve; kényelmesen nyújtózkodott egyet, és úgy érezte, jó lenne egy kicsit társalogni.
 -Te, Leó... most már nyugodtan elmondhatod. Mi a fenének vittétek el azokat a szobrokat Afropoliszból? Hiszen semmi hasznotok az egészből. Ráadásul már tizenkilenc éve itt szunyókáltok a hibernátorokban.
- Semmi hasznunk? - kapta fel fejét sértetten Leó. - Mi az, hogy semmi hasznunk? Legalább kétmillió rubárt fogunk értük kapni.
- Kétmillió micsodát?
- Rubárt.
 Ariel nagyot nyelt, aztán teljes erőből fékezte magát. Jaj, csak föl ne kacagjon, nem szabad elnevetnie magát, mert megsértődik ez a fickó, és ki tudja, mit tesz haragjában! Rubárt, azt mondja, rubárt, kétmillió rubárt!
- Olyan értetlenül nézel, mint aki nem tudja, mi az a rubár - zsörtölődött Leó. - A rubár az pénz. A régi rubelből és dollárból vonták össze. Amerre földi emberek élnek, mindenütt forgalomban van.
- Csak volt! - jelentette ki Ariel, és nagyon megvidámodott. A szája azonnal a füléig húzódott. Hogy ezt nem hallják a többiek! El sem fogják hinni, ha elmondja, majd nekik. Don bizonyára a padlón hemperegne jókedvében.
- Mi az, hogy volt?
- Jaj, Leó, jaj! - ingatta fejét Ariel, nehezen birkózva vidámságával. - Látod, azért nem szabad ilyen sok időt tölteni a hibernátorban! Mi a fenének volt erre szükség?
- Húsz év alatt elévül a műkincsrablás bűntette. A földi jog szerint - magyarázta Leó -, húsz évvel a tett elkövetése után nem vonhatják felelősségre a tetteseket.
- Kezdem érteni - bólogatott sűrűn Ariel, de a szemében vidámság uralkodott. - Azt hittétek, húsz év múlva nagy vagyonra tesztek szert, ha eladjátok a szobrokat.
- Kétmillió rubárért - bólogatott Leó komolyan, - Egymillió Teónak, egymillió nekem.
Ariel kezdett magához térni.
- Hát ide figyelj, Leókám - maga sem vette észre, hogy egyre magasabbról tekint le az űrkalózra -, a számításotokba egy kis hiba csúszott. Ugyanis nincs már rubár.
- Hogyhogy nincs?
- Hát úgy, hogy vége. Megszüntették, eltörölték, bevonták.
- No de milyen pénz van helyette?
- Semmilyen pénz nincs már, Leó.
 Hát azt látni kellett volna. Leó szája nyitva maradt, mereven bámult Arielre. Majdnem egy teljes percig.
- Leesik az állad - figyelmeztette Ariel jóindulatúan -, aztán majd keresheted a padlón.
- Mi az, hogy megszüntették... bevonták? – dadogta az űrkalóz.
- Tizenkilenc évvel ezelőtt nem volt még szó a pénz eltörléséről? - kérdezte Ariel.
- Dehogynem, már régóta beszéltek róla, de fene se hitte volna, hogy valóban meg is csinálják. És most? Csak nem?!...
- Csak igen! - bólintott Ariel. A sok tervezgetés után végre is hajtották a dolgot. Tizenegy évvel ezelőtt. Rubárt már én is csak fényképen láttam. Meg gyűjtőknél.
- No de az nem lehet! - esett kétségbe Leó. - Valaminek kell lennie helyette! Pénz nélkül nem lehet élni!
- Nagyon tévedsz - Ariel most hasznát vehette tudásának, amit régi mikrofilmekről olvasott össze. – Éppen a pénz volt az oka sok bajnak. Meg azok a módszerek, amikkel hozzá lehetett jutni, föl lehetett halmozni. Éppen ezért szüntették meg. Nincs rá szükség, fölösleges lett. A fejlődésnek egy magasabb pontjára jutottunk el! - tette hozzá büszkén. Leót ez a fejlődés egy cseppet sem vigasztalta.
- Akkor szerinted mi lesz a mi kétmilliónkkal?
- Hát először is, Leókám: az a kétmillió nem jár nektek! - Leó közbe akart szólni, de Ariel csak intett fölemelt kezével. - Nem jár nektek, ha mondom. Hiszen a szobrokat úgy loptátok, ami csúnya dolog volt. Ej, ej! Nem szégyelltetek magatokat? No, mindegy. Képzeld, előjöttök egy év múlva, és ide-oda vándoroltok a szobrokkal. Akármelyik támaszpontra vagy kupolavárosba mentek, mindenütt azt fogják mondani: igen, kérem, veszünk egy szobrot vagy két szobrot, adják csak ide a csekkkönyvüket, hadd írjuk be az összeget.
- Csekk-könyvet?
- No igen, Leókám. Pénz már nincs, mindenki dolgozik, ezért kap meg mindent, amire szüksége van. De a különleges teljesítményeket, fölfedezéseket, találmányokat, hasonlókat valahogy jutalmazni kell külön is. És ha valaki nyaralni akar menni teszem azt a Vénuszra, hát ugye, azt nem adják ingyen. A különmunkáért, szellemi termékekért, művészeti alkotásokért kapott összeget lehet ilyen célokra fölhasználni.
- Azt mondtad, összeget...
- De az nem pénz, és soha nem is kapod a kezedbe, van egy központi komputerrendszer, ott tartják nyilván éjjel-nappal az összes számlát. Tegyük föl, űrpilóta vagy, s nyolchónapos megszakítatlan őrszolgálatból tértél haza a Földre. Lakásod, élelmed, ruhád, háztartási fölszerelésed biztosítva van, ez ingyen jár mindenkinek, aki dolgozik. De a nyolchónapos űrszolgálatért a komputer a számládon javadra ír egy szép kis kerek összeget. Ha azután neked valamilyen különleges dologra fájdul meg a fogad később, ami nem jár mindenkinek (például tömör ametisztből faragott fotelre van égető szükséged, vagy Plútó-sziklából készült napórát akarsz a kertedbe állítani), akkor a mágneses csekk-kártyádat bedugod annak a boltnak a komputerébe, ahol meg akarod vásárolni ezeket az apróságokat. A komputer egyetlen másodperc alatt ellenőrzi, mennyi van a számládon, levonja belőle gyorsan az ametiszt fotel árát. És máris a tiéd, viheted haza. Leó csak most kezdte fölfogni, mennyire átalakult a világ, míg ők ketten Teóval a hibernátorokban feküdtek. Letörten meredt maga elé. Úgy elszontyolodott, hogy Ariel akarta vigasztalni. De valami furcsát érzett a levegőben, Aggodalmasan szippantott:
- Nem érzed? Savanykás szag szivárog be valahonnan.
Leó nem is válaszolt, annyira lefoglalták a gondolatai.
Aztán gyorsan elővette a pisztolyát, meg-megpörgette ujjai körül.
- Most már semmit sem ér a pukkantód – legyintett Ariel -, pechetek van. Hogy éppen akkor törölték el a rubárt, míg itt lapultatok. Dugd már el azt a mordályt.
 Most már Leó is érezte a különös szagot. Tudta: valamilyen gáz szivárog az űrhajó légterébe. Az ajtóhoz lépett. Minden lélegzetvétellel tompább lett a tekintete. Ariel is félrebicsaklott fejjel ült a fal tövében.
- Valaki jön - suttogta Leó. A folyosón léptek közeledtek. „Ha nem nyitja ki az ajtót, beleeresztek egy töltetet - gondolta -, hadd bénuljon meg, a fene egye meg őket! Csak valamelyik fiú lehet... És ha Teo?" Föl akart állni, hogy megdöngesse az ajtót, de erre már nem volt ereje. A léptek közeledtek. Leó nehezen lélegzett, a világ kezdett elsötétülni szemei előtt. Szédült. Négykézláb az ajtóhoz vánszorgott, fülét a fémlemezre tapasztotta.
A léptek közeledtek, aztán távolodtak... Nem Teo volt, nem őt jött kiszabadítani.
Leó fölemelte a sugárfegyvert...
- Most én következem - mondta Valentin.
- Nem, én! - állt fel Borkova. - Nézzétek, nekem még rengeteg oxigénem van. Most én csatlakozom Adrianhoz.
Tiros tudta: közbe kellene szólnia. Minden fölösleges mozdulat, vitatkozás, indulat csak csökkentette oxigén-készletüket. Amazoknak a Marson már dönteniük kellene. Lehozni pályájáról az Astreát, ide a közelbe, hogy az mentse meg őket. Rendkívül költséges és veszélyes a dolog. Talán ezért habozik még Jamamoto? Még egy szakavatott űrpilótának is komoly feladatot jelent. Az Astreán pedig csak Dóra és Klára van. Éppen csak elvégezték az alapfokú űrhajóvezetői tanfolyamot, pilótaképesítésük nincs, Valentin velük együtt itt rekedt a Mallardon. Most a marsiaknak rádión kell majd elmagyarázniok minden teendőt Dórának és Klárának. Az Astreát lehozni a pályájáról, és űrhajóként alkalmazva megközelíteni vele a Mallardot - rengeteg drága üzemanyag fölhasználását jelenti. Utána az Astrea már nem fog tudni visszaállni a régi pályára, meg kell várniuk, míg teherhajókkal üzemanyagot hoznak a Marsról, föltöltik a tartályokat. Arról nem is beszélve, hogy Dórának és Klárának kell majd a két egymás körül forgó kisbolygó és az űrben tehetetlenül lebegő két hajó közt átcsúsznia és kikötnie. Megreccsent a készülék.
- MT-l-es hívja a Mallardot.
- Itt Tiros. Jelentkezem - felelte a parancsnok, önkéntelenül fölállt.
A női hang nem szólt többet, újra Jamamoto beszélt.
- Nos, Tiros kapitány, a gyerekek nem kerültek elő. Készüljenek fel az akcióra. Ki van az Astreán?
 Tiros bemondta két társnője nevét. Jamamoto egy pillanatig hallgatott.
- Maga is tudja, Tiros, hogy nincs más megoldás. Mi innen rádión elvezényeljük a dolgokat, amennyire lehet, amikor az Astrea elhagyta pályáját, és önökhöz közelít, ön vagy az űrpilóta vegye át a vezénylést. Legjobb lenne, ha az Astrea a maga hatalmas testével nem kockáztatná a közelítést a Mallardhoz. Álljon inkább a két űrhajó mellé, valamelyik űrhajós, Dóra vagy Klára pedig menjen ki a zsilipen kötéllel biztosítva magát, rakétapisztoly segítségével jusson el valamelyik űrhajóhoz. Bejutva vigye azt a hajót a Mallardra. Akkor már egyenesben lesznek, ugye, Tiros.
- Azt hiszem, igen - felelte a kapitány. Tudták mindnyájan, hogy megmenekülésüknek ez az egyetlen lehetséges módja van csak. Ugyanakkor összeszorította torkukat az aggodalom: mi lehet a gyerekekkel? Már igen sok idő eltelt azóta, hogy elmentek. Nyilván valami baj történt, ha még mindig nem érkeztek vissza.
- Most az űrállomás személyzetét hívom.
- Itt Dóra. Jelentkezem - felelte az asszony. Igen, a két nő közül ő az idősebb. De nyilván ott áll mellette Klára is; Adrian életéért aggódik. És mindnyájukért. Dóra még külön - Arielért.
- Kedves Dóra és Klára - zendült föl Jamamoto hangja a sok százezer kilométeres távolságból -, most a legfőbb dolog a nyugalom. Ha mindent az utasításaink szerint végeznek, nem lesz semmi baj. Most olvassák le a helyzetjelentő képernyőjéről az Astrea pillanatnyi helyzetének koordinátáit, valamint adják meg a haladási irányvektorokat és a sebességet. Mi itt perceken belül elvégezzük a pályamódosításhoz szükséges számításokat.

Lars dermedten ült a vezérlőpult előtt. Az imént hangolta át a Marina nagy rádió adó-vevőjét az Astreán használatos hullámhosszra - ennek számát a fiúk ismerték, az űrállomáson töltött évek alatt nemegyszer hallották a felnőttek egymás közti beszélgetéséből.
 És most bekapcsolva a készüléket, alig csavarta oda a hullámsávkeresőt a marsi támaszpont sávjára, egy ismeretlen férfihangot hallott, amely apjával beszélgetett. Aztán beleszólt Ariel édesanyja, Dóra is. A rövid mondatokból a fiú megértette a szörnyű helyzetet: szülei és a többi űrhajós valami okból a Mallardon rekedt; a Kentaur és az Alfa odakinn lebegnek az űrben, és mivel rájuk és a Bétára hiába vártak, kénytelenek voltak a Marsi Támaszpont segítségét kérni.
A rémület és a kétségbeesés egészen megbénította Larsot. Mit tegyen? Előbbi magabiztossága, amellyel leintette Leót a hangszórón keresztül, nyomtalanul eltűnt. Kétségbeesve markolta az asztal szélét.
- Mi van, Lars? - hallotta Don hangját a sisakja készülékéből. - Miért hallgatsz? Már látom a Marinát. Rögtön odaérek.
- Don, siess! - szakadt ki Larsból a kiáltás. - Borzalmas dolog történt!
Kis csönd. Aztán a fekete fiú hangja:
- Csak nyugalom. Mindjárt ott leszek - és valamivel később hozzátette. - Mi van Leóval? Nála van a sugárpisztoly?
- Persze hogy nála van! - idegeskedett Lars.
- Most persze bizonyára ott lapul az ajtónál, és hallgatózik, nem jár-e arra valaki. Azon a vékony fémlemezen keresztül belém ereszthet egy sugáradagot, mikor majd fölfelé megyek, és még holnap ilyenkor is kábultan fekszem majd.
- Hát mit csináljak vele?
- Nincs mit töprengeni - válaszolta lassan Don. - ugyanazt kell tenned, amit a Bétán én csináltam Teóval.
- Gázzal? De hiszen vele van Ariel is!
- No és? Tudsz jobb megoldást? Arielnek sem árt meg egy kis gáz. Holnap ilyenkor, mire fölébrednek, már az Astreán lesznek mind a ketten.
- Szóval azt tanácsolod...
- Pontosan. És ne húzd az időt, már látom a zsilip ajtaját. Piros gombot találsz te is valószínűleg, mellette felirat: „Elgázosító". Igyekezz!
 Lars röpke keresgélés után megtalálta azt a gombot. Érdekes, nem is hallott még erről. Mi mindent megtanul az ember egy ilyen kirándulás alkalmával. Remegő kézzel nyomta be. Aztán gyorsan fölvette a sisakját. Egy pillantás az oxigén jelzőszintjére - rendben, űrruhája tartályában még sok van. Neki elég a levegő - de a többieknek, anyjának, apjának - meddig elég?
 Sietős mozdulatokkal tevékenykedett. A piros gomb mellett látott egy másikat, fehéret is: „Gáztalanító". És egy apró betűs figyelmeztető felirat: „Gáztalanítás gombnyomásra, időtart, kb. 40-45 perc". Tehát még el is lehet majd oszlatni a gázt, és újra belélegezhető oxigénnel telik meg a Marina, mielőtt megérkeznének a hajóval a Mallardra.
- Eresztem a gázt, Don!
- Jól van. Most lépek a zsilipbe.
 Lars energiát kapcsolt a képernyőkre - élettel teltek meg az eddig fakó üveglapok - fölragyogott rajtuk a környező kietlen sziklavilág, az 1431-és holdszerű tája. „Még hogy repülő piramis!" - legyintett Lars. Már nem remegett annyira a keze. Csak jönne már Don... Az ajtóhoz lépett, hallgatózott. Valamilyen zajt hallott - igen, most jött ki Don a zsilipből. Már jön is föl a lépcsőn.
Aztán egy rövid, elhaló kiáltás a fülhallgatóban.
- Don, te kiáltottál? Felelj!
 Csend volt; csak saját vére dobolt fülében. Senki sem válaszolt.
- Don!
 Eltelt öt hosszú perc. Don nem jött. Lars egész testében remegve állt a vezérlőterem ajtajában. Aztán elfeledkezve az óvatosságról, leszaladt a lépcsőn.
 A folyosón, alig néhány lépésre az iroda ajtajától, űrruhás test feküdt mozdulatlanul.
Don.
 Lars odarohant, melléje vetette magát. Egy pillantást vetett a zárt sisakon keresztül a fekete fiú csukott szemére; majd megnézte a mellén az egészségügyi műszert. Don szíve vert, lélegzett is - de öntudatlanul, kábultan hevert.
A sugárfegyver!
 Tehát Don mintha előre megérezte volna, mit fog tenni Leó. És a fiú túl korán jött föl az emeletre - vagy ő, Lars kapcsolta be túl későn a gázadagolót?! Leó, mielőtt még elkábult volna a gáztól, bizonyára meghallotta a közeledő lépteket a folyosón. Talán azt hitte, Lars jön - és tehetetlen dühében megnyomta a sugárpisztoly ravaszát.
 Lars fölvitte Don magatehetetlen testét a vezérlőterem elé, lefektette a folyosóra. Aztán kinyitotta az iroda ajtaját.
Ariel a padlón feküdt, kábultan. Az ajtó nehezen nyílt; lábai akadályozták. Az űrkalóz is eszméletlen volt; a sugárfegyvert most is görcsösen markolta.
 Lars előbb kivette Leó kezéből a pisztolyt. Aztán fölvitte Arielt is az emeleti folyosóra. Űrruhában ez nem volt éppen könnyű feladat - Ariel teste is nehéz volt. Harmadszor is lement, kulcsra zárta az iroda ajtaját. Soha nem lehet tudni, hátha Leó fölébred a gáz eltávolítása után... Jobb, ha zár mögött marad.
 A rádióból hangokat hallott; átkapcsolta sisakja készülékét az űrhajó rádiójára. És benyomta a gázelosztó fehér gombját.
- Itt Jamamoto. Nos, Dóra, készen áll az Astrea?
- Készen áll.
- Diktálom a koordinátákat... - végtelennek tetsző számsor következett, majd az a bizonyos Jamamoto (ki lehet ez az ember, hogy így parancsolgat mindenkinek?) így folytatta: - Ezeket az adatokat táplálja be az irányító automatába. Néhány perc múlva arra a pontra ér az Astrea, ahonnan kiindulva meg kell kezdenie a pályamódosítást. A teljes letérés mintegy tizennégy percig fog tartani. Addigra megadjuk a másik számsort, mely a követendő irányt fogja tartalmazni.
 Lars eközben lázasan tanulmányozta a vezérlőpultot. Hol az indítókar? Hol, melyik az irányító automata? Mit kell tenni ahhoz, hogy csaknem húsz éves állás után a hajó elinduljon?
 Ellenőrizte a gáztalanító mutatóját - igen, már árad az oxigén a Marina légterébe.
 Az indítókart végre megtalálta. Az energia szintjelzői jókora készletet mutattak. Lars gyorsan tanulmányozta a vezérlőberendezést. Ilyen régi típusú hajót eddig még fényképeken sem látott. Az űrhajók gyorsan elavulnak - évente újabb és újabb találmányokat, módosításokat építenek bele minden készülő sorozatba. De talán éppen egyszerűbb a vezérlése, ha régibb? Csak rá kellene állítani az automatára. Persze, indítás után.
 Beállította az energiaszintet, megrántotta az indítókart. A jelzők egyszerre fölvillantak, lámpák gyúltak ki. Alulról dübörgést hallott - megremegett a padló. Begyulladt a rakéta-meghajtómű. Az üzemanyag-adagolót előbbre tolta. A gondolatok lázas gyorsasággal kergették egymást a fejében. „És ha a sziklafalak túl közel vannak? Ha tizenkilenc év alatt leomlottak a sziklák, és most visszafogják a Marinát?" De eszébe jutottak szülei és a többiek. Amazoknak egyre kevesebb az oxigénjük. Még előbbre tolta az adagolót. Az űrhajó rettenetesen remegett, fölüvöltöttek a motorok. Lars nem tudta, mi történik odakinn. Csak érezte a hajó kínlódását - a Marina igyekezett elszakadni a sziklahasadéktól. Aztán hirtelen úgy érezte Lars, hogy gyomra a lábába száll - emelkedtek. Igen, a Marinának végre sikerült elhagynia az 1431-est.
 De a műszerek közt még mindig nem ismerte ki magát. Rengeteg ismeretlen rendeltetésű jelzőszerkezet, mutató, gomb és emelőkar. Melyik mire szolgálhat? Tanácsot kellene kérnie. És közben lehet, hogy minden másodperccel éppen távolodik a Mallardtól, hisz azt sem tudja, merre is halad éppen a Marina.
 Az a férfi, a Marsi Támaszpont rádiókészülékénél... Ő irányítja Dóráékat is. Sőt még apát is. Ő hát itt a főnök, és nyilván a legokosabb is ilyen ügyekben. Biztosan tud segíteni. Különben is, a koordináták... Hiszen azt sem tudja, merre kell repülnie. Mindenhogyan kapcsolatba kell lépnie a Támaszponttal.
 Azért kiszaladt még a folyosóra ellenőrizni, rendben vannak-e barátai. Űrruhájukat nem nyitotta ki; a levegő még kábító gázzal volt tele. Visszament a vezérlőterembe. Egy pillantás a sebességmérőre - igen, a Marina száguld. Most aztán férfiasan kell viselkednie. Mint egy felnőttnek. Mint apának. A lehető leggyorsabban a Mallardra kell érnie.
- Itt Jamamoto - szólalt meg ismét a hangszórókban az ismeretlen férfi. - Az Astreát hívom.
- Astrea jelentkezik. Készen állunk a pályamódosításra.
„Most kell közbeszólnom" - villant Lars agyába. Nem szabad tovább várnia.
- Astreának rögtön adom a visszaszámlálást; az előbb adott letérési adatokat betáplálták a vezérlőműbe?
- Igen - felelte Dóra valahonnan a távolból.
- A Mallardon lévőkkel közlöm: a mentőhajóról kapott jelentés szerint még ötórai út áll előttük. Előreláthatólag tizenegy harminckor érnek a helyszínre.
- Túl későn - válaszolta Tiros röviden.
 Apja jéghideg, elszánt hangja szíven ütötte Larsot. Szóval addigra elfogy az oxigénjük. Nem, nem halhatnak meg! Lenyomta a mikrofon gombját, rekedten, elfulladó hangon szólt bele:
- A Marsi Támaszpontot hívom... A Marsi Támaszpontot hívom... Csönd.
 „Úgy viselkedem, mint egy gyerek - korholta önmagát -, ezt így nem lehet. Tizenöt éves leszek hamarosan, majdnem felnőtt. És az űrben születtem, itt is cseperedtem föl. Férfi módra kell mindent csinálnom. Keményen, határozottan."
- Ki szólt bele? - hallotta Jamamoto bosszús hangját.
- Talán valaki a Mallardon lévők közül - vélte Dóra.
 Nem ismerték föl Lars izgalomtól elcsukló, két rádiókészüléken átszűrt hangját. A fiú nyelt egyet, és ismét beleszólt a mikrofonba:
- MT-l-et hívja Marina. MT-l-et hívja Marina.
Jamamoto ezúttal azonnal válaszolt:
- MT-l-es jelentkezik. Ismételje meg: melyik hajó beszél?
- Itt a Marina teherhajó.
Kis csend után apja kiáltása az éterben:
- Ez Lars hangja!
- Az övé! - kiáltott Dóra is.
- Lars! - ezt Anna kiáltotta, az édesanyja.
- De miféle Marinát emleget? - szólt bele a beszélgetésbe Valentin is.
- MT-l-es csöndet kér - Jamamoto hangja szigorú lett. - Érdeklődöm, ki van annál a készüléknél, amelyet Marinának nevez?
- Ez a Marina nevű teherhajó - szögezte le Lars kissé idegesen. - A készüléknél Lars Benero.
- Lars! Jól vagy? - kiáltotta Anna.
- MT-l-es csöndet kér - ismételte Jamamoto, érezhető türelmetlenséggel és gyanúval hangjában. - A Marina pedig közölje elektronikus azonosítási kódjelét, mivel nyilvántartásunk szerint abban a szektorban jelenleg semmiféle űrhajó sem tartózkodik.
- Nem ismerem a hajó kódjelét - közölte Lars szárazon.
Már megnyugodott, visszatért önuralma. „Ha te ilyen fontoskodó vagy, akkor én is tudok ám másképpen beszélni! De most nincs idő duzzogni. Előbb meg kell tudnom, merre kell haladnom. Irányításra van szükségem." - Kérem MT-l-et - mondta Lars -, adja meg a koordinátákat, hogy minél előbb a Mallardon lévők segítségére siethessek.
- Ehhez ismernem kell a Marina helyzetét – válaszolta Jamamoto.
- Máris mondom a helyzetjelző automata alapján - Lars a képernyőre pillantott, és egyre nyugodtabban, folyékonyan olvasta a számokat. Majd csönd lett.
- Tiros hívja a Marinát - hallatszott a hangszóróból.
Lars már válaszolni akart, de a Támaszpont parancsnoka közbevágott:
- Ne hívja a Marinát. Folyamatban van a hajó azonosítása. Marina közölje haladási irányát és sebességét.
 Lars ezeket az adatokat is bemondta. Izgalma fokozatosan elmúlt. Talán most már minden rendben lesz?
Jamamoto a Marsi Támaszpont űrszektor-felügyeleti termében ült. Mellette egy másik fotelben helyettese, a vele csaknem egykorú Norski ült, összeszorított szájjal. Mindketten nagyapák voltak. Ősz halántékukon kívül az állandóan zsebben hordott unoka-fényképek kötötték őket össze - meg a több évtizedes, lassan barátsággá érett ismeretség.
- Gyanús nekem ez a Marina - mondta Norski. Mindig szűkszavú volt. De most megkockáztatott még egy közepes hosszúságú mondatot: - Mintha már hallottam volna ezt a nevet.
- A gyerek nem ismeri a kódjelét.
- Te, ezek csak játszanak velünk.
- Majd adok én nekik játszani!
 Jamamoto kivette az asztalra készített fotódossziéból Lars Benero fényképét. Egy percig a két férfi szótlanul nézte a nyílt gyerekarcot. Tavalyi fénykép volt.
- Tizenöt éves - mondta Jamamoto.
- Értelmesnek látszik - felelte Norski. Aztán egymásra néztek. Jamamoto lenyomta az asztali telefon gombját.
- Mi van azzal a Marinával?
- Még keressük - válaszolta egy női hang. - Az elmúlt tíz év adatai között nem szerepel.
 Norski a képernyőkre tekintett. Mintha valahová a messzeségbe nézne.
- Lehet, hogy nincs is ilyen hajó.
- És ha mégsem tréfálkozik velünk ez a fiú?
Mintegy végszóra megszólalt a rádióból Lars hangja, mintha a fiú csak kétségeiket akarta volna eloszlatni: - Marina hívja MT-l-est.
- MT-1 jelentkezik.
- A Marina adatait a 2341-és évben keressék. Azóta nem vett részt űrforgalomban. És kérem, nézzék át az Űrrendőrség idevonatkozó jelentését is ugyanebből az évből. Vége.
 Norski behunyta egyik szemét. A kupolatető fölött akkor villant föl a nap. A sugarak bénító élességgel törtek be a fényáteresztő ablakon. Jamamoto egyetlen gombnyomással összehúzta a függönyöket. A szemüket bántó éles ragyogás elviselhető fénnyé szelídült. Csak aztán fordult Jamamoto társához:
- Ez a gyerek parancsolgat nekünk.
- Uhum. De ha nem mond igazat...
- Akkor jaj neki!
 Jamamoto telefonon továbbította a Larstól kapott adatot a női hang láthatatlan tulajdonosának, aztán újra csönd lett.
- Amazok ott a Mallardon igencsak aggódhatnak - vélte Norski. Hónapok óta nem beszélt ennyit egy ültében.
- A többi szülőre gondolsz?
 Norski bólintott. Jamamoto lenyomta a mikrofon gombját. 
- MT-l-es hívja Marinát.
- Jelentkezem - felelte Lars.
- Közölje, mi történt társaival.
 Ismét csend. Jamamoto ezzel a kérdéssel akart választ kapni Tiros és a többi szülő nevében. Ha a fiú most azt mondja, hogy társainak valami baja történt, amazok, ott a Mallardon összetörnek lélekben. De most már nem kínozhatja tovább Tirosékat, meg kellett kérdeznie.
- Mindketten itt vannak a Marinán.
- Miért nincsenek a készülék mellett ők is?
Idegesítő csend után felelt Lars:
- Mindketten kábult állapotban vannak. Az egyik az űrhajó elgázosítása, a másik egy sugárfegyver találata miatt.
- Az ördögbe! - ezt Jamamoto már nem a mikrofonba mondta. - Hát mi játszódott le ott a fedélzeten? Háború?
Norski hallgatott.
 Az automata kis kártyát vetett az asztalra, rajta számok. Jamamoto beleszólt a rádióba:
- MT-l-es vagyok, Marinának diktálom a pályamódosításhoz szükséges adatokat.
Lars hangja kissé bizonytalanná vált:
- Előbb utasítást kérek, hogyan kell az adatokat betáplálni a vezérlőműbe. Ezt a hajót 2329-ben építették, vezérlése másképpen működik, mint a mai hajóké.
Norski már beszélt is valakivel a másik telefonon.
- Azonnal kapunk egy fotót a 2329-es évjáratú teherhajók vezérlőműszerfaláról - közölte.
 Hátuk mögött kinyílt az ajtó. Világoskék egyenruhás férfi állt a küszöbön.
- Ahmed százados az Űrrendőrségtől - mondta a férfi, és bejött. Norski kezet nyújtott, és egy kerekeken gördülő fotelt penderített közelebb. Jamamoto a képernyőt figyelte, úgy nyújtotta öreg, ráncos kezét. A rendőrtiszt leült, irattokot tett maga elé.
- Mi újság, százados?
- Az előbb szóltak át önöktől a mi irattárunkba a Marina nevű teherhajó ügyében - nyitotta ki a dossziét.
- Itt van az akta. Igen érdekes az ügy... nagyon érdekes...
Valentin a doktornő mellett állt. A sötét sisakellenzőn át nem nagyon láthatta Borkova arcát. Eszébe jutottak a közös séták a Kertben. Nem beszéltek most - a marsi támaszpontparancsnok rádiócsöndet rendelt el mindazok számára, kik közvetlenül nem vettek részt a mentőakcióban.
 Az űrpilóta megfogta az orvosnő karját. Borkova a férfi felé fordult - egy hosszú, nagyon hosszú percig nézték egymást. Fejük fölött az űr sötétlett, homályosan reszkettek az elképzelhetetlen messzeség csillagai.
 Tiros mozdulatlanul állt egy sziklán; igyekezett minél ritkábban lélegezni. Az űrruhája tartályaiban lapuló oxigénre még szüksége lesz - vagy neki magának, vagy valaki másnak. Tehát takarékoskodni kell.
 Anna már jobban érezte magát. Lars él, egészséges! Ariel és Don szintén. Tehát nagyobb baj nem történt.
 Bertolt és Eta Donra gondoltak. A fiúval mindig sok baj volt - most pedig ez a furcsa és esztelen kirándulás! Bertolt ismerte szertelen fiát, és egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy Don vette rá a többieket erre az őrültségre.
 Mindnyájan várták, mikor szólal meg ismét a rádióban Jamamoto vagy Lars hangja. De az éter egyelőre csöndes volt. Nyugtalanítóan csöndes.
- Hát ez csakugyan roppant érdekes! - Norski e hosszú mondat végén nagyot fújt, és kimerültén elhallgatott.
Jamamoto félretette az űrrendőrségi jelentést, és Ahmedra nézett.
- 2341 őszén befejezték a nyomozást - mondta a rendőrtiszt -, ez a Marina nevű teherhajó a szobrokkal együtt nyomtalanul eltűnt, akár egy kavics a tengerben. Tíz őrhajó járta be az összes szektort, átvizsgálták az útjukba kerülő kisbolygókat is. Egyszerűen érthetetlen, hogyan tudták ennyi ideig elrejteni valahol azt a hajót. Emlékszem, akkoriban egyesek arra gyanakodtak, hogy a Marina valamilyen, általunk még ismeretlen módszerrel átment egy másik dimenzióba, vagy valamilyen időlyukon vagy időörvénylésen keresztül egyszerűen elhagyta a mi világunkat.
- De ember! - csapott az asztalra Jamamoto. - Tizenkilenc év telt el azóta! Gondolja, hogy az a két bandita (hogy is hívják őket? Leonardo és Teofil... micsoda ronda nevek!) ön szerint tizenkilenc évig ült a teherhajóban, és sakkozott?
- Azt megoldhatták éppenséggel hibernálással is. Van itt egy másik jelentés, amit az újságok nem közöltek - Ahmed egy papírlapot emelt föl -, ugyanis akkoriban senki sem sejtette, hogy ennek is köze van a múzeumi betöréshez és a szobrok elszállításához. Egy közeli raktárból két nappal előbb ismeretlen tettesek kettő darab vadonatúj hibernátort igényeltek és kaptak egy hamisított igénylőlap alapján; holott ilyen hibernátorokat csak intergalaktikus utakra induló nagy kutatóűrhajókra szabad beszerelni. A rendőrség számára csak később vált világossá, hogy a két ügy összefügg, és elkövetői ugyanazok.
- Csavaros eszű fickók lehettek - szólt Jamamoto Norskihoz. Amaz csak bólintott.
- Ezek szerint lehetséges, hogy még mindig... - kezdte
Ahmed, de Jamamoto máris elértette a dolgot. A föltételezésre meghűlt bennük a vér egy pillanatra. Szótlanul néztek egymásra. Aztán Jamamoto már le is nyomta a mikrofon gombját.
- MT-l-es hívja Marinát.
- Meg ne ijeszd a gyereket! - szólt közbe Norski.
- Meg a szülőket, hiszen ők is hallják az adást! – tette hozzá Ahmed.
- Ennyire tapintatlannak néztek? - duzzogott Jamamoto, és várta a választ, ami rögtön meg is érkezett az űrből:
- Jelentkezem.
- Sikerült átállni az új pályára? - Jamamoto, úgy látszik; előbb mindenféle mást kérdezett, így akarta megközelíteni a banditák ügyét.
- Igen, minden rendben. Az önök utasításait követtem. Az irányjelző szerint a jelenlegi pálya adatai... - beolvasta a számsort.
- Helyes! - nyugtázta Jamamoto.
De most Larsnak volt kérdése:
- Mennyi idő alatt érem el a Mallardot?
- Egy pillanat...
 Jamamoto Norskira pillantott. A támaszpontparancsnok helyettese lehunyt szemmel ült székében; szundikálni látszott. Most fölemelte bal szemhéját, úgy válaszolt főnöke kimondatlan kérdésére:
- Negyven.
Jamamoto a mikrofonhoz hajolt:
- Marinával közlöm: ezen a pályán haladva negyven perc múlva célhoz ér. Az üzemanyag elegendő lesz a fékezésre?
- Igen.
- Érdeklődöm továbbá, találtak-e a Marina fedélzetén két hibernátort.
 Norski most jobb szemét nyitotta ki. Ahmed feszülten várta a választ, mely kicsit késett.
- Itt a Marina. Igen, találtunk két hibernátort.
- No, csak ez hiányzott - Jamamotónak verejtékezni kezdett a homloka. Apró, fénylő kis gömbök jelentek meg rajta. A kupola fölött már ott tombolt a Nap; a vörös sziklasivatag szinte szikrázott a fényben. A parancsnok újra a mikrofonhoz hajolt:
- Ha lehet, ne élesszék föl a bennük fekvő egyéneket.
 Újra eltelt néhány másodperc, míg megérkezett Lars válasza:
- Köszönöm a tanácsot, de már későn kaptuk. A két illetőt még a kisbolygón dehibernáltuk.
 „Most már értem az elgázosítást meg a sugárfegyver használatát" - gondolta Norski. Lehunyta a szemét, hátradőlt székében.
- MT-l-es vagyok. Hányan tartózkodnak most a Marinán?
- Négyen. Két barátom, én, és... az egyik...
- Értem, ne folytassa. Milyen állapotban van az illető?
- A hajó elgázosítása miatt kábultan fekszik a bezárt irodahelyiségben.
- És a másik idegen?
- A Bétán maradt, a mi hajónkon, az 1431-és kisbolygón. Szintén elgázosítás következtében.
- Remek munkát végeztek a fiúk! - dörzsölte össze kezeit a rendőrtiszt.
- Igen, igen... - töprengett Jamamoto. - De valamit nem értek...
- Én semmit sem értek - szólalt meg váratlanul Norski -, mégsem izgulok. Egy óra múlva mindent tudni fogunk.
- Neked könnyű - sóhajtotta a másik nagypapa -, ilyen kötélidegekkel...
- Azért ilyen jók még az idegeim, mert annak idején takarékoskodtam velük - Norskit ez a célzásokkal teli mondat most már végérvényesen kimerítette. Nem is szólt egy szót sem az elkövetkező órában.
- Ezek szerint közelharcra kerülhetett sor köztük - próbálta összegezni a dolgokat Ahmed százados. De Jamamoto leintette:
- Hagyja az elemzést, azzal ráér később is. Van készenlétben egy őrhajója?
- Kettő is.
- Egy is elég lesz. Induljon egy hajó az 1431-és kisbolygóra. Keressék meg azt a Béta névre hallgató kis méretű űrhajót. Ott fekszik benne az egyik bandita. Vigyék magukkal a hajót az Astreára, ott kapnak érte cserébe egy másik banditát (egész jó csere, nem?), és jöhetnek vissza.
- Magam megyek - pattant fel a százados. - Ezt meg kell néznem közelről. Hogy tizenöt éves fiúk ejtsenek fogságba két űrkalózt... ilyent még úgysem láttam.
Negyven perc elteltével Lars ellenőrizte a műszereket. A kábítógáz már eltűnt az egész hajóból; a levegő tiszta, belélegezhető volt. Végre levethette űrruháját. Kicsit fölsóhajtott.
 A képernyőkön felbukkant a Mallard. Furcsán elnyúlt alakú, űrben kerengő test. Mellette, közel hozzá, a 918-as forog. Kis idő múlva - előbb a radar képernyőjén két fényes pontként, aztán a képernyőkön is - meglátta a Mallard közelében lebegő két űrhajót is. A Kentaur és az Alfa...
Lars lenyomta a mikrofon gombját.
- Marina hívja MT-l-et.
- Jelentkezem - felelte azonnal Jamamoto; hangjában feszültség érződött. Melyik dolog könnyebb: az Astreán levő két, gyakorlatlan nőt irányítani le a pályájáról, vagy a számára eléggé ismeretlen típusú űrhajót vezető tizenöt éves fiút távirányítani? Mindenesetre, annyi előnye van a dolognak, hogy a Marina közvetlenül is le tud szállni a Mallardra. Az Astreával mindezt sokkal körülményesebben lehetett volna csak megoldani.
- Itt vagyok a helyszínen. Kérek engedélyt, hogy fölvegyem a kapcsolatot a Mallardon lévőkkel. Irányításra van szükségem.
- Engedélyezem.
Lars mély lélegzetet vett:	
- Marina hívja... - és itt mindjárt el is akadt a hangja.
Hogyan szólítsa apját? „Aput hívom!" Nem, most már valóban nem lehet gyerekeskedni, itt az ideje, hogy végre komolyan vegye a dolgokat. Hiszen a helyzet nagyon komoly, emberéletekről van szó. A rádiószabályzat sem engedi meg, hogy efféle bensőséges hangot használjanak a távközlésben. Pedig olyan jó lenne már apához bújni, átölelni anyát. - Marina hívja Tiros kapitányt.
- Jelentkezem - Tiros hangjában elégedettség volt, talán egy kis büszkeség is; de óriási feszültség érződött minden szaván. - Az irányítást Valentin űrpilóta fogja vezetni.
- Itt Valentin. A Marina már szabad szemmel is látható, a távolság nem lehet több huszonöt kilométernél. Jöhet még közelebb, most kapcsolja be a fékező berendezést...
- A szerelvényfal bal oldalán 23-as számmal jelzett fogantyúról van szó - szólt közbe Jamamoto, tudván, hogy Larsnak sok idejébe kerülne, míg megtalálná a megfelelő műszert. És atyaian tette hozzá: - De előbb kösse be magát az ülésbe.
- Értettem - felelte Lars. Összeszorította ajkát. Csak most nehogy elkövessen valami őrültséget! Nagyon kell vigyáznia. Székében ülve kapcsolta magára a fékezési övet, aztán lehúzta a fogantyút. A motorokat már előbb leállította. A fékezőrakéták narancsvörös sugara előrevágott, százméteres forró sugár a jéghideg, fekete űrben. Szép látvány volt; Lars egy pillanatra a képernyőkön felejtette szemét. A tehetetlenségi erő elrepítette volna székéből, de vállába vágtak a szíjak.
- Itt Valentin - hallotta meg újra a fali hangszóróból. - A fékezés jó ütemben történt. Sebességet harminc méter per szekundumra csökkenteni!
- Harminc micsodára? - kérdezte Lars értetlenül.
Jamamoto újra úgy érezte, közbe kell szólnia; persze, ez nem a legmegfelelőbb alkalom egy űrhajózástani gyakorlati bemutatóra, vagy továbbképzésre.
- A középen felül barna keretben látható kijelzőn milyen számjegyet lát vibrálni?
- Harmincnyolc egész héttized.
- Ismét kapcsolja be a fékezőrakétákat - mondta Valentin -, adjon rájuk három egész másodpercet, akkor jó lesz.
- Senki sem találta furcsának, hogy Valentin nem tegezi Larsot. Itt most a Marina nevű űrhajóval beszélt Valentin, nem az Astreáról jól ismert fiúval. - Addig fékezzen, míg a sebesség nem esik harminc alá. Huszonkilenc lenne a leginkább megfelelő, ennyi a Mallard sebessége is, így lassan és óvatosan közelítve mellénk állhat.
- Az utasítást teljesítem...
Néhány perc múlva a Marina farral a Mallard fölött lebegett.
Jamamoto mágneses irónt szorongatott ujjai közt. Ideges volt. Az imént vette a Marsról küldött mentőhajó jelentését a másik hullámhosszon: közelednek ugyan a Mallardhoz, de még több mint kétórányi út áll előttük. Ezekben a percekben Tiros és társai az utolsó liter oxigénjüket lélegzik be. Köztük az egyiknek ráadásul sérült az űrruhája is; ki tudja, azon a szemmel alig látható apró lyukon hány embernek elegendő oxigén szökött már eleddig is? Ezzel mindnyájan vesztettek készleteikből, mert hisz ez a készlet közös, és addig élnek a Mallardon rekedt űrhajósok, amíg egyiküknek is lesz valamicske levegő a tartályában. Norski fél szemmel barátjára pillantott.
- Mi van, nagyapó?
- Nagyapó, nagyapó! Mindig ezt hajtogatod! - Jamamoto mandulaszemét dühösen villantotta társára. - Nem látod, mi történik?
- Nem vagyok távolbalátó - felelte kimérten a helyettese -, de ahogy hallom, rendben mennek a dolgok.
- Rendben, rendben! Túl sokáig tart a leszállási manőver. Egy tapasztalt pilóta már régen letette volna a gépet a megfelelő helyen.
- Ez egy tizenöt éves gyerek - mondta feddően Norski. - Mit akarsz tőle? Így is szép, amit eddig csinált. Elhozta egyedül a hajót egy távoli kisbolygóról, ártalmatlanná tette az egyik banditát, ha jól értettem, ezzel megmentette a társait is, nem is szólva azokról a lopott szobrokról.
- Annyi idős, mint a legfiatalabb unokám - ezt Jamamoto igen halkan mondta, kissé elérzékenyülten. Norski persze mégis meghallotta:
- Unokád, unokád... folyton velük dicsekszel!
- Miért, te talán nem ugyanazt csinálod? Állandóan a fényképeiket mutogatod!
- És te...? Most is ott a zsebedben az egész készlet! „Véletlenül van éppen nálam néhány fénykép", mondod minden utadba kerülő szerencsétlennek, előhúzol háromszáztizenhét darab színes, fekete-fehér, háromdimenziós és ki tudja még miféle fényképet... Maholnap nagy laklik lesznek, te mégis úgy elérzékenyülsz, ha csak rájuk gondolsz, mintha még járni sem tudnának!
- Mert helyesek, kedvesek, szépek.
- Akár az enyémek.
 Megreccsent a fali hangszóró. A két öreg azonnal abbahagyta a vitát, füleltek.
- Itt a Marina. A Mallard fölött lebegek. Megkísérlem a leszállást.
- Itt Valentin... Tőlünk mintegy kétszáz méterre fog földet érni, de most már ne változtasson semmin, jó lesz így is, majd odamegyünk. Lassan ereszkedjen, a hátsó fékezőrakéták közül elég lesz kettőt használni, kicsi a tömegvonzás, így, alighanem jó is lesz. Tegye ki a teleszkóplábakat.
- Jobbra a négyes számú kapcsoló - „segített bele" Jamamoto, figyelmesen tanulmányozva a kezében tartott műszerfalfényképet.
- Értem - felelte Lars -, teleszkópokat kitettem. Magasság ötven méter... huszonöt... tíz... nulla. MT-l-nek jelentem, a Mallardon vagyok!
- MT-l-es örömmel vette a hírt. A további parancsokat Tiros kapitány fogja kiadni.
- Itt Tiros - a parancsnok hangja szaggatott volt -, az Astreát hívom.
- Astrea jelentkezik - hallották Dórát. Az asszony hangjában is mintha föloldódott volna kissé a feszültség.
- Készítsék elő az orvosi műtőt. Borkova doktornő részletesen közli, mit kell tenniök.
De Borkova hallgatott.
Az orvosnő egy sziklán ült, feje lehanyatlott. A rádiókészülékek csak halk suttogását közvetítették:
- Nem kapok... levegőt...
- Gyorsan oxigént! - kiáltotta Bertolt.
- Majd én adok! - Valentin ott termett Borkova mellett.
 Magához ölelte az alélt testet, lázas gyorsasággal kapcsolta vezetékét az orvosnő ruhájának csatlakozójához.
- Hiszen neked sincs már! - kiáltotta Eta, a pilóta mellén levő nyomásmérőre pillantva.
- Fogjátok Adriant! - parancsolta Tiros. - Bertolt, hogy állunk az oxigénnel?
- Van még valamelyes... - felelte Don apja.
- Kapcsold a vezetékedet Adrianéra. Kinek van még fogytán az oxigénje?
- Neked - mondta Anna. Férje előtt állt, a sisaklemezen át igyekezett Tiros szemébe pillantani. - Nem vetted észre, hogy már szaggatottan beszélsz?
- Igen... igen... - mormolta a kapitány. Mielőtt tiltakozhatott volna, a felesége máris hozzákapcsolta vezetékét.
- Megtakarítottam egy kis levegőt - lihegte az asszony, de mosolygott. - Keveset mozogtam egész idő alatt... Gyere, Tiros... Ott az űrhajó. És Lars.
- Miért nem mennek már oda a Marinához? - türelmetlenkedett Jamamoto. A mágneses irónt föl-földobta a levegőbe, ügyesen elkapta, letette, megint földobta. - Vagy a fiú kijöhetne eléjük néhány tartalék oxigénpalackkal.
- Megtiltanám neki, ha kérdezné - mondta Norski. - A világ minden kincséért se hagyja el ő is az űrhajót. Hogyne, hogy a harmadik hajó is gazdátlanul maradjon. Ki tudja, mit történik még. - Norski kimerült a sok beszédtől, de azért még hősiesen hozzátette: - Már elindultak a hajó felé. Hallod, hogyan lihegnek? Kimerítette őket a dolog. Érthető, nem?
- Érthető, érthető - zsörtölődött a támaszpont parancsnoka -, de az utolsó molekula oxigénjüket fogyasztják.
- Ne féltsd őket. Tirosnak helyén a szíve.
- Csak a feje is a helyén legyen. Mert ami történt, az az ő hibája is. Őrizetlenül hagyni két űrhajót egy olyan kisbolygón, ahol a tömegvonzás alig huszadrésze a...
- Jól van, nagyapó.
- Te nekem ne nagyapózz folyton, mert...
- Mert megüt a guta, ha így idegeskedsz. Vigyázz - emelte föl ujját Norski, és kissé fölélénkült. Csak a Jamamotóval folytatott örök évődés - no meg az unokák - tartották benne az életkedvet. - Máris olyan vörös a fejed, mint egy meteorológiai jelzőgömb. Tudod, mit mondott az orvos. A te korodban...
- Mi? Az én koromban? - Jamamoto feje most kezdett csak igazán vörösleni, szinte bevilágította az egész parancsnoki termet. - Vedd tudomásul, alig hetvenöt éves vagyok! Ez manapság nem kor! Még öt évig fogok dolgozni! És azután meg még negyven évig nyugdíjas leszek! Százhúsz éves koromban fogok meghalni, ha hiszed, ha nem! Te hetvenéves tacskó!
- Ez még elválik - szúrta közbe Norski, és behunyta szemét. Remekül érezte magát. Mit is csinálna Jamamoto nélkül? Otthon, a kupolavárosi lakásban, a gyerekei és unokái közt senki sem akad, akit ilyen jól lehetne bosszantani. A parancsnokhelyettes hát kéjesen nyújtózkodott egyet, fél szemmel Jamamotóra pillantva tette hozzá: - Le is olthatjuk a belső világítást... Úgy világít a fejed, akár egy csillár.
 Jamamoto kitátotta száját, hogy most valami nagyon csúnyát fog mondani - ilyenkor rendszerint a plutói háromfülű metánbaktériumok csápjait szokta emlegetni -, amikor megszólalt a hangszóró:
- Marina közli a Mallardon levő űrhajósokkal, hogy a hajóba érve... hm... bizonyos meglepetésekre számíthatnak. A zsilipkamra ajtaja előtt egy óegyiptomi szobor áll. Az alsó szint raktáraiba egyelőre ne menjenek be.
- Értettük - hallották Tiros feleletét. - Mindjárt odaérünk a zsiliphez - a következő mondatot társaihoz intézte: - Hármasával megyünk be a zsilipbe. Első csoport: Adrian, Mario, Borkova. Második: Eta, Anna, Bertolt. A végén Valentin és én.
Jamamoto nagyot fújt, Norskira pillantott.
- No látod, visszaszerezték a szobrokat is.
- Miért, eddig azt hitted, a banditák szabadtéri kiállítást rendeztek belőlük az 1431-es kisbolygó kies felszínén? - csúfondároskodott Norski. - Nem sok közönségre számíthattak volna. Ügyesek. Akár az unokáim. Mármint ezek a fiúk.
Jamamoto fölnézett a mennyezetre, mintha azt figyelné, mikor dől össze az egész épület. Aztán mégsem szólt. Lassan fölszedte az asztalról az irattartókat; a Marina-ügy és az Astrea személyzetének aktáit. Teofil Barber fényképe a padlóra esett, lehajolt érte. Valami belenyilallt a derekába... Lassan emelkedett föl, egyik kezét fájós testrészére szorítva.
- Mit mondtál az előbb, hány évig fogsz még dolgozni? - kérdezte ártatlan képpel Norski.
 Jamamoto erre azonnal összeszedte magát. Igyekezett szigorú arcot vágni. A faliórára pillantott:
- Már ilyen késő?! Akkor mit ácsorgok itt még mindig? Régen lejárt a szolgálatom.
- Már éppen kérdezni akartam én is, miért ügyködsz itt - visszhangozta Norski.
- Megyek aludni - Jamamoto megállt az ajtó előtt, kihívóan. Vajon mer-e, merészel-e Norski még valamit mondani?
 Norski igenis merészelt mondani még valamit. Hogyne, pontosan ezt a jó alkalmat szalasztottá volna el?
- Menj csak. A te korodban már sok pihenésre van szüksége a szervezetnek - mondta Norski, és magában számolt: egy, kettő, három...
 Jól számította ki. Háromra akkorát csattant a bevágott ajtó, akár egy középkori ágyú.
Jöttek föl a lépcsőn - Lars hallotta lépteiket. Anna szaladt az élen. Lars nem hagyhatta el a vezérlőtermet. Fölpattant az ajtó...
Anyja a nyakába borult.
- Lars! De jó, hogy... hogy élsz... hogy segítettél... - az asszony arca nyirkos volt a verejtéktől. Fölszabadultan lélegzett; a Marina oxigénjét csodajó ízűnek érezte.
 Bertolt és Eta a földön fekvő Don mellé térdeltek. A fiú egyenletesen, nyugodtan lélegzett - majd csak holnap ilyenkor fog fölébredni. De nem lesz semmi baja. Borkova doktornő hamar magához tért, és Ariel fölé hajolt - a dundi fiú tudata már tisztulni kezdett a kábító gáz után.
És jött Tiros.
 Arca komoly volt. Nem szólt. Lars is hallgatott. A pillanat végtelen hosszúnak rémlett. Feszült csönd - a világ körös-körül mintha elmerült volna az Űrben -, csak apja és ő álltak a nagy-nagy feketeség szélén, egymást nézve, csak egymást látva. Lars apja szemét kereste.
 Aztán egy szempillantás alatt megváltozott minden. Apja kitárta karját... és Lars már ott is volt mellette, arcát a hideg űrruhához szorította. Sírni szeretett volna, úgy rászakadt a jó megkönnyebbülés ez után az iszonyú feszültség után.
De nem sírt.
 Valentin a Marinán szerét ejtette, hogy Tirosszal egy percre kettesben maradjon.
- Gratulálok a fiadhoz - mondta melegen a kapitánynak.
- Ideje lenne már megnősülnöd - felelte látszólag összefüggéstelenül Tiros. Egy percig csak álltak, nézték egymást.
- Hát... éppenséggel... ez nekem is eszembe jutott már - dadogta az űrpilóta kicsit zavartan, és megdörzsölte a homlokát -, igen, gondoltam is arra, hogy...
- Borkova doktornő remek ember. Bizonyára jó feleség lesz belőle - tette hozzá Tiros.
Csönd támadt. Aztán Valentin arca földerült.
- Észrevettétek?
- Hát persze - mosolygott a parancsnok, és a képernyőkre pillantva intett: - Két perc és az Astreán leszünk. Adriant azonnal a rendelőbe kell vinni. Szerencsére nincs komolyabb baja.
 Tiros már ki akart lépni a Marina vezérlőterméből, de Valentin megfogta a karját.
- Ma délelőtt említettem neked, hogy... - elakadt, aztán folytatta: - hogy szeretném kérni az áthelyezésemet a távolsági szolgálathoz.
- Igen, emlékszem - Tiros elkomolyodott -, azt mondtad, unalmas itt a szolgálat. Majd továbbítom a kérésedet.
- Hiszen éppen azt akarom mondani... szóval, hogy nem kell továbbítani. Itt akarok maradni az Astreán, kapitány.

Két nappal később a Marsi Támaszpont kisebbik kupolatermében néhány Földről érkezett tudós találkozott a Támaszpont és az Űrrendőrség vezetőivel.
- Egy dologra eddig nem fordítottunk kellő figyelmet - mondta a Mars körüli űrszektorok közlekedési biztonságáért felelős megbízott. - Az űrállomásokon nem tevékeny személyzetként tartózkodó kiskorúak, akik szüleikkel együtt élnek az állomásokon, túl hosszú időszakokon keresztül kénytelenek...
- Miért kerülgeti a pontos szót? - kérdezte egy hang a hosszú asztal túlsó végéről. A jelenlevők mindnyájan arrafordultak. Félig fekve egy fotelben Norski ült, messze maga elé nyújtva lábait. Egyik szemét most sem nyitotta ki, úgy folytatta: - Az az igazság, hogy a kölykök szerte az űrben unatkoznak, azért támadnak ilyen vad ötleteik, mint annak a három srácnak az Astreán.
- Három... micsodának? - kérdezte az egyik ősz hajú tudós.
- Srácnak - morogta Norski.
- Srác - ízlelgette a szót a tudós, mintha ritka csemegét kapott volna -, srác... srác...
- Igen, ezt akartam mondani - hebegte a szakértő, és gyorsan leült. Egy lélektannal foglalkozó orvos emelkedett szólásra. Homlokát ráncolva nézett el valahová a messzeségbe; a nagy ablakon át látszó vörös sivatag fölé.
- A gyerekeket nem lehet évekig az űrállomásokon tartani, lényegében bezárva. Ez most már bebizonyosodott. Az egyik eset majdnem tragikusan végződött. Érthető, hogy a gyerekek ebben a korban szeretnének egy kis világot látni. Ezért javaslom: rendeljük el, hogy az űrben élő tíz-tizenhat év közti fiatalkorúaknak évente kétszer kéthetes kirándulásokat szervezzenek, így föloldódnak a feszültségek, nem kell többé hasonló esetektől tartani.
- A javaslatot egyhangúlag elfogadjuk - állt fel Jamamoto.
- Ez tényleg egyhangú volt - szúrta közbe Norski -, mert csak egy hangot hallottunk: a tiédet.
- Mindnyájan támogatjuk a javaslatot - mondta az űrbiztonsági felelős. Még mindig dühös volt Norskira, amiért az imént félbeszakította mondókáját. Pedig olyan szépen eltervezte a cirkalmas mondatokat. Kihívóan nézett körül.
- Mi is egyetértünk! - bólogattak a tudósok.
- Mi is! - mondták az Űrrendőrség tisztjei.
- És te? - nézett Jamamoto szűrős szemmel Norskira.
A támaszpont parancsnokának helyettese nehézkesen fölállt, komótosan végignézett az egész gyülekezeten. Aztán Jamamotón akadt meg a tekintete:
- Mit csinálnál velem, ha ellene szavaznék?
 Mindenki tudta, hogy Norski ezt nem gondolja komolyan. Egyetlen ellenszavazat amúgy sem jelentett volna semmit, a javaslatot lényegében már elfogadták. De mindnyájan ismerték a két férfi csipkelődő barátságát - a dolog híre már a Mars-szektorokon túl is elterjedt. Az ősz hajú tudós előre élvezte a szócsatát, közben azért fölírta egy cédulára, el ne felejtse: „srác".
 Jamamoto mandulavágású szeme megcsillant. Félelmetesen előretolta alsó állkapcsát, úgy mordult föl:
- Elmondanám az unokáidnak, milyen szívtelen, gyerekgyűlölő nagyapjuk van.
 Ez talált. Norski behúzta a nyakát, föltette mindkét karját, mint aki megadja magát. Ősz fején megcsillant a fény.
- A javaslatot egyhangúlag elfogadjuk - mondta.

Az autó egy folyópartján száguldott. A szürke beton fölött forrón vibrált a levegő. Pálmafák hajoltak az út fölé, a vízparton pedig mesterségesen telepített nádasokból hófehér madarak rebbentek föl. A sárgásbarna földeken itt-ott hatalmas gépek dolgoztak.
 Az autó nyitott tetején beáramlott a levegő. A kanyarban a barna bőrű vezető elegánsan fékezett, aztán ismét gyorsított. Az elektromotorok zajtalanul dolgoztak.
- Odanézz!
- Rózsaszín madár.
- Befestették! Az nem lehet igaz, hogy egy madárnak ilyen színe legyen.
- Pedig valódi - mosolygott a férfi, aki az autót vezette. - Flamingóknak hívják őket.
- És elefántok vannak még?
- Nem is kevesen.
- Vízilovak is?
- Azok is.
 A kocsi tovább robogott. Don nyughatatlanul izgett-mozgott, fészkelődött.
- Oda süss, Ariel, egy krokodil!
- Van ott több is. Az a sok fatörzs ott a parton, az mind krokodil. Olyanok, akár a fatörzsek. Mozdulatlanul fekszenek.
- Fatörzsnek álcázzák magukat.
- Csak napoznak - vetette közbe Lars.
- Majmok nincsenek?
- A fákat figyeld.
- Most pihennek - mondta a férfi. - Ilyenkor déltájban nagy a forróság. Meglátjátok majd, ha megállunk. Van vagy ötven fok árnyékban.
- Mert ilyen melegben még a fok is árnyékba húzódik - szellemeskedett Don.
- Az a jó! - nyújtózkodott Lars. - Ez a meleg, ez jó!
- Csak az űrben is ilyen hőmérséklet lenne.
A kocsi a következő kanyar után magas homokbuckák közé futott be. Kétoldalt csak homokot láttak.
- Hová megyünk?
- Meglepetés - mondta a férfi. - Az afropoliszi múzeum vendégei vagytok. Az igazgatóság meghosszabbította földi tartózkodásotokat.
- Hurrá! - üvöltötte Don.
- A szüleink tudnak róla? - kérdezte Lars.
- Tegnap küldtünk egy rádiótáviratot az Astreára.
- És jött már válasz? - érdeklődött Ariel.
- Itt van - a férfi mosolyogva húzott elő zsebéből egy piros borítékot. Lars gyorsan kibontotta, és hangosan olvasta:
 „BELEEGYEZÜNK STOP BÁR KICSIT UNALMAS AZ ŰRÁLLOMÁSON A GYEREKEK NÉLKÜL STOP"
- Még hogy unalmas! - kiáltotta fölugorva Ariel.
Majdnem kiesett a kocsiból; Don rántotta vissza.
- És meddig maradhatunk még? - kérdezte Lars.
- Tíz napig - az afropoliszi múzeum fiatal régésze folytatni akarta mondókáját, de a három fiú diadalüvöltése miatt hosszú percekig nem jutott szóhoz.
-Tíz nap!
- Csodálatos!
- Hurrá! Hurráááá!
- Ne üvölts úgy, fölébrednek a fatörzs-krokodilok!
- Mit akartok megnézni a Földön? - kérdezte a régész.
Éktelen hangzavar volt a válasz:
- Indiát!
- A kínai falat!
- A Balatont!
- A Bajkál-tavat!
- A Tűzföldet!
- Izlandot!
- A fjordokat!
- A Volgát!
- A Húsvét-szigetet!
- Az ókori Olümpiát!
- Bali szigetét.
- Rio de Janeirót!
- Hát ez kicsit sok lesz egyszerre - nevetett a régész -, de valahogy majd kiválasztjuk a legjobb helyeket, és azokat belesűrítjük a programba. Tíz nap kicsit kevés ám minderre. Hát az elmúlt két hét alatt mit láttatok?
- Először is voltunk Európában - kezdte sorolni Lars -, Párizs, Róma, a vatikáni múzeumváros, a Visztula, a hollandiai polderek és gátak...
- Aztán átmentünk Szibériába - vette át a szót Don -, de csodálatosak azok az óriási erdők!...
- Meg Taskent és Buhara - sóhajtotta Ariel. - Hogy a régiek miket tudtak építeni...!
- Azért a mostaniak is tudnak valamicskét – jegyezte meg fennkölten Don. Mindnyájan elnevették magukat.
- No és voltunk Ausztráliában és Új-Zélandon.
- De a Csendes-óceáni szigetekre nem vittek el bennünket - panaszolta fel Ariel -, pedig azt is meg akartuk nézni. No és nekem lenne egy külön kívánságom. Csak nem tudom, előhozakodhatok-e vele...
- No, halljuk!
- Mióta vagy ilyen szégyenlős? - kérdezte Don, és hátba vágta barátját. Ennek következtében Ajiel átbukott az első ülésekre, Lars és a vezető közé. Miután Don segítségével visszacibálták eredeti helyére, krákogva folytatta mondatát:
- Khm... Szóval... szóval, mivel már itt vagyunk ezen a környéken... khm... esetleg elmehetnénk a...
- Ki ne mondd! - a régész merész ívben vette a következő kanyart. - Sejtettem, hogy erről lesz szó. Ezért találtuk ki számotokra a mai meglepetést. Egy perc, és meglátjátok...
Az elektrokocsi kirohant a homokbuckák közül. A folyó eltűnt. Az afrikai nemzeti park ritkás erdőkkel folytatódott, a láthatár szélén pedig furcsa, kúpos, sötét valamik bukkantak föl.
Arielnek elszorult a torka. Csak nem...?
- Arra gondoltunk, hogy Afropolisz úgyis közel van, hát miért ne mutatnánk meg nektek...
- A piramisokat! - üvöltötte Don, hogy a fülük belecsendült.
- A piramisok! - suttogta Ariel.
- Hát ilyenek az igaziak - Lars elgondolkozva nézte a fáraók hatalmas építményeit; egyre nőttek a láthatáron.
Az autó gyorsan közeledett hozzájuk.
- És te egy ilyennel tévesztetted össze a Marinát azon a kisbolygón - Don nem állhatta, hogy ismét ne csipkelődjön egy kicsit. De Ariel ezt már nem is hallotta. Tekintetét nem vette le a roppant kőkúpokról.
- Sose hittem volna, hogy ilyen hatalmasak a valóságban! - motyogta Lars. Senki sem figyelt rá.
- Van időnk - szólt a fiatal régész -, a kalandos módon visszaszerzett műkincsek kiállítása csak délután nyílik a múzeumban. Addig nézzétek meg a piramisokat közelről.
De azt tudjátok, ugye, hogy a megnyitón ott kell lennetek, hiszen ti vagytok a főszereplők. Lesz ünnepi beszéd, nem is egy, ünnepélyes megnyitó, aztán bankett. Sötét ruha kötelező.
- Akkor én el sem megyek - vágta ki Don. - Utálom az ünnepi díszt!
- Garázsba viszem a kocsit - nevetett a régész -, aztán megyek utánatok.
 A fiúk a homokon álltak, aranyfény vibrált körülöttük. Meleg szél fújt, bőrüket simogató csodás levegő.
- Hiába, ilyesmi aztán nincs az űrben...
- Csak a Földön.
- De jó itt, de jó...
Álltak, álltak. A nyugalmat, mint mindig, most is Don bontotta meg. Torkaszakadtából fölüvöltött:
- Űrkalózok legyőzői! Kisbolygók rémei! Ki ér elsőnek a legszélső piramishoz? Utánam!
 - Én leszek az első! - kiáltotta Lars, és már rohant is a fekete fiú után. Ariel is futásnak eredt, de hamarosan lelassult, és lépésben ballagott tovább.
- Fő a nyugalom - mormolta.
Csodálatosan szép, földi nap volt.