NGábor - Valami történt

Megállás nélkül esik az eső, a fellegek szűnni nem akaró folyamatossággal ontják magukból ocsmány levüket. Már nem is emlékszem mikor láttam utoljára a napot. Gyomromat keserű éhség mardossa. Rothadt szagú szemetes ládám, az otthonom, ma sem szolgált, semmi ehetőt. Örültem, hogy este van. A sötétség jótékonyan rejti el hű barátja, fertelmes rongyait. A bomlásnak indult szemét, és a zárt konténer biztosítja a hőt testem számára, miközben az elviselhetetlen bűz édes émelygése, több napja kínzó éhségem csillapításában segít. 

Nem bírom tovább! A folyamatos csobogás, mit az ereszcsatorna rozzant állapotának köszönhetek, vizelésre ingerel. Valami régi szokásnak, valami tanított reflexnek engedelmeskedve mászok elő mocskos rejtelemből. A higiénia minden nélkülözésével, veszem elő a felduzzadt szerszámomat. A kéj rég nem érzett érintése borítja el testemet, a talpamtól egész a fejem búbjáig, miközben a gőzölgő sárga lé távozik belőlem. Jól esik a friss levegő. Arcomról a víz mossa le a rátapadt mocskot. Kopott és még egyéb jelzőkkel illethető, vízhatlan kabátom zsebébe nyúlok, boldogságom egyetlen forrását, egy félig üres Brendys üveget keresek. Sikerrel! De kedvemet nem javítja, mikor látom, hogy már alig van pár kortynyi az alján. Elteszem, jó lesz ez még majd később. Lépteimet az üres utcák felé irányítom. Kifordulok kedvenc sikátoromból. Nem sietek, nincs hová, nincs kihez. Üres vagyok, nem birtoklok sem gondolatokat, sem tudást. Értékeim már régóta nincsenek. Anyám elfelejtett emléke vagyok, és már ő is régóta halott. 
Nem figyelem lépteim útját. Megyek mint akinek jövője a jelen, jelene a múlt. Egy reflektor fénye vágódik arcomba, majd felcseréli a sár, amit a mellettem elhúzó gépkocsi kereke ver fel. Szitkok törnek elő kiszáradt torkomból, de elnyomja az eső szüntelen motozása, nem úgy a nevetést, amit a fel-fel támadó szél sodor felém az imént elrobogott autóból. 

Egy fiatal lány lép ki az egyik sarkon elém. Rám néz. Arcán leplezett félelem fut át. Próbálok ártatlannak látszani. Kimért lépteit sietősre fogja, én lassítok. Az út túlsó oldalán folytatja velem párhuzamos útját. Tiszta ruhája, öltözete, nem árulója vagyoni helyzetének, épp úgy lehet jómódú gazdag család tagja, vagy átlag keresetből élő, aki jó ízléssel rendelkezik. Megáll. Maga elé néz, és kutat, figyel. A köztünk lévő távolság és a parkoló autók miatt csak sejtem mit is csinál. Fejét felemeli, apró kezeit szája elé emeli, és az így keletkező vízmentes sátorban fényt lobbant. Kedves arcát csak egy pillanatra, de meg világítja az öngyújtó lángja. Talán ha huszonöt évet megélt. Mélyen szívja meg a cigarettát. A tüdejéből kiáramló füstöt az eső hamar elmossa. Tovább indul. Cipője kopogása ritmust ad szívemnek. A cigi megkívánt íze pedig egy lassan kibontakozó vágynak ad otthont tudatomban. 

Két sötét alak állja el a lány útját. Megakarja kerülni őket de az egyik elé lép: - Hová, hová kis anyám? Mutasd csak mi van nálad?! A lány tovább lépne. Én megállok. Rosszat sejtek. Némán figyelem az előttem kibontakozó közjátékot. Az utcán eltöltött évek edzetté tettek. Felismerem ha valami, vagy valaki mocskosabb mint én. A beszélő alak elkapja a távozni készülő lány karját és vissza rántja. . - add csak ide a táskád! - mondja, és már tépi is ki kezéből fekete retiküljét. 

Úgy érzem tennem kell valamit. Előhúzom a Brandy-s üveget. Erőt merítek égető cseppjeiből. Suta, satnya testemhez képest, gyors és halk mozgással indulok meg a három ember felé. Érzem a feszültséget, ami árad belőlük. A fiuk elszántak. A lány fél! Kezemben még mindig ott lapult az üveg. Ami az előbb erőt adott, most fegyveremként szolgál. Meglendül az üveget tartó kezem. Nem vagyok rendőr, nem kényszeríthetnek a törvények, itt az győz aki gyorsabb, erősebb. Nem figyelmeztethetem, hogy engedje el, különben... Az a vesztemet jelentené. Az üveg pukkan, vagy az ürge feje? Nem tudom. Csak azt, hogy a kezemben tartott szilánkokról vér csepeg. A srác pedig eldobott krumplis zsákként terül el a földön. A társa felém fordult. A sötétség ellenére is sikerül, szeme fehérjéjében megpillantanom a félelmet. Kihúzom magam. Bár három napja is volt már, hogy utoljára ettem valamit, érzek még magamban némi spirituszt. Kezeit maga elé tartotta és lassan hátrálni kezdett - Nyugi öreg, mi csak szórakozni akartunk! 
- Takarodj! Hagyják el a hangok a számat. Hála az Istennek nem kell többször mondanom. Ebben az egy szóban benne van minden erőm. Ahogy látom, hogy eltakarodik. Elengedem az üveg maradékát és hagyom, hogy kihulljon markomból. A lány először rám néz, majd a földön fekvő fiúra. Annak szája körül apró párafelhők lebegnek. Lehajol, és vissza veszi táskáját. - Köszönöm! - mondja - ha maga nincs a közelben, akkor... A ki nem mondott mondat végét mind ketten nagyon jól el tudjuk képzelni. - Mivel hálálhatnám meg a segítségét? 

Hála? Tűzként fut végig a gondolat az agysejtjeimen, betérve kívánságok és emlékek üresen hagyott szobáiba. - Arra nem lesz szükség. Nem azért tettem. Tudj amit? Felejtsen el! - mondom és már fordulok is, hogy induljak tovább. 
- Várjon! 
- Igen? Tekintetem ismét felé fordítom, és még látom ahogy előhúzza fekete táskájából a cigis dobozát, kihúz belőle egy szálat és a többit felém nyújtja. Koszos ujjaim mohon kapnak a felkínált ínyencség után. 
- Tegye el az egész dobozt. 
Nekem nem kell, kétszer mondani. Egy szálat a számba helyezek a többit kabátom belső zsebébe rakom. Az öngyújtó kétszer villan fel, egyszer az én arcom előtt. Mélyet szívok a cigarettából és érezem ahogy a nikotin feloldja a még bennem lévő feszültséget. Egy utolsó mosoly. Aztán elindulok, mint aki nemlétező dolgát igyekszik elintézni. Hirtelen felötlött bennem egy gondolat. A gondolatot pedig tett követi! 
- Tudja mit? Mégis, ha elintézné, hogy ne essen több eső, akkor kvittek lennénk. Jó lenne reggel látni a napot. 
- Megnézem mit tehetek. - mondja, és apró mosolyt őröltet arcára, most elősző mióta megláttam, de lehet, hogy csak én látom rosszul és a fények különös játéka ez? 

Mikor a sarokról visszanézek, már csak egy sötét árnyék fekszik ott, ékes bizonyítékaként egy cseppet sem hősies tettnek. De a lányt sehol sem látom, hogy merre ment, vagy hová tűnt el, nem tudom. Felvonom szemöldököm, gondolatban felrántom a vállam is, és folytatom utamat a semmibe. Különös, furcsa érzés kerít hatalmába, könnyűvé válok, lábam elszakad a földtől és fel emelkedek. Lenézek a földre és látom, ahogy testem még mindig ott szambázik, koptatja lukas cipőmet, otromba csoszogásával. Aztán hirtelen újra a megszokott módon látom a világot, éhesen, szűrkén, unottban, de egy kicsit kerekebben és formásabban. Lehet, hogy ma mégis történt velem valami? Közben lassan eláll az eső. Először csak elkezd ritkulni, cseppjei egyre kisebbek lesznek, majd teljesen eláll, és bizonyítandó, hogy még mindig éjszaka van, előtűnnek a csillagok és egy darabka a holdból.