Mircea Oprita - Alcora
Egyre forróbban sütött a nap, a mennybolt magas volt és kristálytiszta, és csupán a narancssárga naptányér mellett gyülekezett néhány vékonyka, zsenge felleg, készen arra, hogy bármely pillanatban szertefoszoljon. Edar majdnem meztelenül, arccal felfelé, elnyújtózva feküdt a földön. Alig gondolatnyira, éppen csak annyira nyitott szemhéjai között, hogy ne kápráztassa a fény, az eget nézte. A hőség elbágyasztotta. Úgy érezte, hogy a napsugarak élesen behatolnak a testébe és megbizseregtetik. A magasra nőtt nyári füvet kissé már megperzselte a nap.
A távolból halk zsivaj hallatszott. A fiatalok egy csoportja, színes labdákkal, azt az új táncot kezdte ott lejteni, amely mostanában terjedt el a telepen. Edar megfordult, és felemelte fejét. A folyó felé nézett, barátait szerette volna hívni, de azok bizonyára a vízben voltak. A parton csak ismeretleneket látott, némelyikük már nagyon lebarnult, majdhogynem feketére, s fénylett a hátuk. Nem messze az a három lány állt, akikkel Giedi megpróbált szóba elegyedni, de ketten közülük félénknek látszottak, a harmadik pedig a szája körül furcsa mosollyal, gunyorosan vágott vissza. A fiú legalábbis ilyennek látta a lány mosolyát, kissé csúfondárosnak, s ezért fölényes közönnyel gondolt rá. De valahányszor a folyó felé nézett, tekintetével nem tudta elkerülni azt a helyet, ahol a lányok strandoltak. Túlságosan közel is voltak hozzá. Egyszer csak rajtakapta az ismeretlen lányt, hogy ugyanazzal a gunyoros mosollyal néz rá, amely úgy idegesítette. Most azonban mindhárom lány lehunyt szemmel heverészett a füvön.
Kis idő múlva Edar rájött magában, hogy Ő éppenséggel nem csúnya, és először ötlött fel benne a kérdés, vajon jogosan vagy igaztalanul becsülte-e eddig le. De csökönyösen kitartott hitében, hogy igaza volt, mivelhogy nem szerette a gunyoros és túlságosan fennhéjázó embereket. Behunyta szemét, és oldalt kinyújtott kezekkel, hátára fordult. Egy darabig így maradt, azután úgy vélte, itt az ideje, hogy bemenjen a vízbe. A narancsszínű nap felhevítette, s fojtó volt a levegő. Kissé le kell hűlnie. Úszni akart egyet.
Felkelt, és elindult a folyó felé, azon gondolkozva, hogy mondjon-e valamit a lányoknak, amikor elhalad mellettük. Úgy döntött, hogy nem szól hozzájuk. Amikor azonban melléjük ért, mentében, mintha a válasz nem is érdekelné, megkérdezte: "Nem jöttök a vízbe?" A lányok kissé meglepődve egymásra néztek, majd a közbülső, nem valami ígéretes hangon, odavetett egy "később bemegyünk"-öt, s Edar a folyópartra ért. Mezítláb lépegetett az átforrósodott, gömbölyű köveken. Felfelé gázolt a vízben, odáig, ahol úgy tudta, mély folyosó kezdődik néhány bokor alatt. Ott megborzongva lépett beljebb a folyóba, mert eleinte hidegnek érezte, de hamarosan hozzászokott a vízhez, és a víz sodrától hajtva, lábujjaival a kavicsos feneket érintve nekiindult, amíg azt nem érezte hogy a fenék túlságosan mélyen van már, és nehéz elérni. Úszni kezdett, és odáig ereszkedett le, ahol tudta, hogy derékig ér csak a víz. Ott lábra állt, és a vízár ellen haladva, vissza akart fordulni. Ekkor meglátta az ismeretlen lányt. A parton állt, őt nézte, és talpával próbálgatta a vizet. "Tehát mégis rászánta magát" - mondta magában Edar, és örült.
- Bátorság! - szólalt meg, a kissé mélyebb vízben lubickolva.
A lány közelebb kerülve a vízbe lépett, majd a vízáramlattól hajtva úszni kezdett, a fiú pedig követte.
- Hogy hívnak? - kérdezte kertelés nélkül Edar.
- Miért kérdezed? - tétovázott a lány, és elmosolyodott, Edar pedig magában azt állapította meg, hogy nem is mosolygott gúnyosan, csupán ilyen sajátos a mosolya, a szája szögletén.
- Csak úgy. Engem Edarnak hívnak, de Nednek is szólítanak. Te azon a nevemen nevezhetsz, amelyik jobban tetszik.
A lány rövid ideig hallgatott, néhány lépést tett a vízben, azután így szólt:
- Engem Alcorának hívnak. Tudod, megismerkedtem egy fiúval, aki azt mondta, hogy így hívják, pedig valójában más volt a neve. Ő is a Fénysebességet Szabályozó Intézetnél dolgozott.
- Én nem ott dolgozom. Miért gondoltad, hogy ott dolgozom? - csodálkozott el Edar.
- Igazán? Pedig azt hittem.
- Gyere, gázoljunk feljebb a folyó medrében.
Elindultak, a sodrás azonban erős volt, akadályozta őket a mozgásban, és Edar kénytelen volt egész törzsével jól előrehajolni, hogy továbbjusson.
- Visz a víz - mondta Alcora, és Edar megragadta a leány kezét, hogy segítsen neki.
- Miféle név az Alcora?
- Nem tetszik? - érdeklődött a lány.
- Szokatlan.
- Egy csillag neve. Jóval azelőtt bukkant rá valaki, mielőtt az emberek gyarmatosították Galdan bolygóját, és Alcorának nevezte el.
- Látszik éjszaka az égbolton? - kérdezte a fiú.
- A csillag? Lehet, pedig azt hiszem, hogy nagyon távol van. Nekem senki sem mutatta meg. Azt sem tudom, milyen a színe.
- Nagyon szép lehet! - döntötte el a kérdést Edar, és Alcora oldalról ránézve elmosolyodott.
Azután egymás kezét fogva úsztak a víz mentén lefelé, simán ide-oda forgolódtak, közben éppen csak érintve a folyó fenekét és kitérve néhány nekikeseredetten úszó gyermek útjából, aki alaposan összefröcskölt mindent maga körül.
- Kár, hogy így kifárasztják magukat - jegyezte meg Edar, a gyermekekre nézve.
- Szép itt - állapította meg Alcora. - A folyót is jól csinálták meg, olyan, mintha örökké meg lett volna.
- Én nyitottam meg a forrásait! - jelentette ki nem titkolt büszkeséggel az ifjú. - Odafenn, a Sidef hegyei között. Csodálatos ott, a sidefi hegyekben! Van néhány meredek, egészen meredek szakadék is. Készttettem fenn egy vízesést, olykor-olykor odamegyek megnézni. A folyót egyébként mások tervezték meg.
A leány, tenyerével ferdén a vízre csapva, játékosan összepreckelte magát, és megrezzent, amikor a vízcseppek a bőréhez értek.
- Az égitest szabályozásán dolgozol? - kérdezte a leány. Edar rábólintott.
- Nagyon érdekes munka - mondta. - De itt már nincs mit csinálni. A Galdan bolygójának szabályozása majdnem teljesen elkészült. Csupán az Egyenlítői-óceán mellett maradtak nehéz terepű sivatagok. Ott azonban elegen dolgoznak… Gyere, menjünk ki. Itt nem tudunk feljebb jutni, a víz a völgy felé sodorna.
Kimentek a partra.
- Szépen lebarnultál - jelentette ki Alcora. - Vöröses színárnyalatúra. Én, ha még sokáig maradok a napon, fekete, egészen fekete leszek. Most ne menj a vízbe. Majd később. Üljünk le.
Letelepedtek a parton, egy füves részen, egy fűzfa kettétört törzse mellé.
- Látod - mondta nevetve Edar -, milyen jól értenek hozzá az embereink! Ide is eleven fűzfát ültethettek volna. De ez az odvas fatörzs sokkal természetesebbnek hat.
- És vénebbnek - tette hozzá Alcora. - Úgy tudom, ezt a folyót csak tavaly fejezték be.
- Így van. A mezőt is meg azt a szőlőhegyet is ott, előttünk. Minden ugyanolyan, mint a Földön.
- Vajon ott is ugyanilyen lehet?
- Hol?
- A Földön. Én azt hiszem, hogy más, sokkal szebb. A legendák legalábbis ezt mondják. Tudod, jó néhány tucat legenda kering a Földről.
- Nem, nem szebb. - Edar egy ideig hallgatott: elgondolkozott. - Nem látom be, miért lenne ott szebb, mint itt. A Galdan bolygója híven lemásolja a földi viszonyokat. Nagyon pontosan dolgozunk, a Galaktikában levő települések elterjedésekor ismert minta után építjük fel újra a Földet. Ott most bizonyára sok minden megváltozott, ami azonban lényeges, az megmaradt.
- Tudod - lelkesült fel Alcora -, egy legenda repülő élőlényekről szól. A Földön sok ilyen volt, mindenfelé elterjedtek, és állítólag tőlük tanulta el az ember a repülést.
- Az nagyon lehetséges - hagyta rá Edar. - Én nem hallottam róluk, mert az én mesterségemben nincs rá szükség. Én folyómegnyitó vagyok. Vizet keresek az altalajban, és nyílást készítek a víznek, amelyen át feltörhessen. A vizet megtalálni, az a nehezebb - szögezte le Edar. - Meg azután több forrást készítek, és a felé a hely felé terelem őket, ahol össze kell találkozniuk.
- Igen, ez is valami - mondta Alcora. - De mégsem tudom magamnak megmagyarázni, hogyan repültek azok az élőlények. Kicsinyek voltak és kényesek, és valami füttyféle hangot hallattak.
- Így? - kérdezte Edar, és jó hosszút füttyentett.
Alcora a szeme sarkából rásandítva, halkan elnevette magát.
- Honnan tudjam? Itt, az Égitesten nem láttam efféle repülő lényeket. És talán a Földön sem léteztek, a legendák néha kissé hazudnak. De az az igazság, hogy nem nagyon tudom magam elé képzelni a Földet.
- Nem csoda - vette tudomásul Edar. - A negyedik korukon túl levő emberek ugyanezt mondják. Nagyon régen indultunk onnan el. Nem nagyon maradt meg senki sem az akkoriakból. - Egyszer csak nevetésben tört ki, mintegy mentegetésféleként a buta kijelentésért. - Ugyan hogyan maradhatott volna meg valaki? - És fürkésző tekintetet vetett Alcorára.
- Te szereted a gyerekeket? - tért át más tárgyra a lány. - Én nagyon szeretem őket. Nevelői pályára készülök.
Felvidultan nézett egy gyermekcsoport felé. Az egyik gyerek felmászott egy fa magasan levő ágára, és kihajolt a folyópart felé. Vízbe ugrásra készült. A többiek izgatottan kiáltoztak:
- Kússz le!
- Eltöröd a lábad!
- Nem a lábát, a fejét fogja betörni!
- Ha lejössz, kapsz tőlem virágot. Nézd, milyen szép virágokat szedtem neked! - mutatott egy kislány a karjai közt levő csokorra.
- Csak meg ne üsse magát! - rezzent meg Alcora.
- Ott mély a víz - nyugtatta meg Edar.
A fiúcska beugrott, és rögvest fel is bukkant a felszínen, hangosan szuszogva. Kiúszott a partra, és a többiek kihúzták.
- Miért engedetlenkedsz, Alg? - mondta neki rövid bretonfrizurája alól szemrehányó tekintetet vetve rá egy másik leányka.
- Űrhajósdit játszik! - förmedt rá egy sovány, a többinél egy fejjel magasabb fiú.
- Jó kis űrhajós! Repültél te valaha? Vezettél már űrhajót?
Alg haragjában elvörösödött. Mondani akart valamit, de inába szállt a bátorsága, és a hallgatás mellett döntött.
- Na és? Nem tesz semmit, hogy még nem vezetett - vette védelmébe a virágcsokros, fekete hajú kislány. - Majd fog röpülni később, amikor nagy lesz. Igaz, gyerekek? - fordult a többiek felé, támogatásukat kérve.
A vízbe ugró hálásan nézett rá.
- Látod, milyen kedvesek? - súgta Alcora Edar fülébe, aki mosolyogva, beleegyezőleg, némán bólintott.
- De hát hogyan? Ahhoz, hogy valaki űrhajós legyen, a fákról kell fejest ugrani? - erősködött, nem hagyva magát a magas fiú.
- Hallgass már el, Den! - szólt rá erélyesen egy borzas hajú, apró termetű fiúcska. - Persze hogy meg kell… hmm… meg kell tanulni mindent… Mi a Zorgára akarunk menni Nekem azt mondta a nevelőm, hogy ott sok víz van, és tengerek és folyók és mocsarak vannak! Ez ideig még senki se szállt ott le… hmmm… és akkor mihez kezdesz, ha nem tudsz úszni vagy fejest ugrani?
- Buta vagy! - kiáltotta oda a borzas hajúnak az egyik kislány, aki azonban félelmében, nehogy a vízbe dobják, gyorsan elfutott.
- Azt ígérted, hogy virágot adsz nekem - emlékeztette Alg a fekete hajú kislányt.
- Nesze!
A leányka egy nagy rózsaszálat nyújtott át a fiúnak. Látszott rajta, hogy frissen nyílott szirmai finomak, vékony erezetűek.
- Megeheted, édes - bíztatta a kislány. - Nagymamám nevelte a virágházban. - Majd rögtön letépte egy másik virág szirmát, és megette.
- Jóízű - állapította meg Alg.
- Nagymama szakértő - fejtette ki a fekete hajú lány. - És milyen pompás süteményeket készít! A születésnapomra kaptam tőle ajándékba egy nagy-nagy tortát. Kár, hogy akkor nem jöttetek el hozzánk ti is, hogy együtt együk meg.
- Az én mamám is ilyen virágokat nevel - szólt közbe a borzas hajú fiú: - Adjál nekem is egyet.
Letelepedtek a gyepre, az árnyékban.
- Éhes kis űrhajósocskák - tréfálkozott Alcora. - A Zorgára akarnak menni! - csodálkozott el.
- Igen, mostanában sokan akarnak a Zorgára repülni. Veszedelmes bolygó. Lehet, hogy én is oda megyek.
Edar tudta, hogy oda megy, majdnem biztos volt benne. Más körülmények között nyíltan megmondta volna: "Ide hallgass, én is a Zorgára megyek, valószínűleg már a legközelebbi expedícióval, vagy ha nem a következővel, akkor valamivel később, de megyek." Csakhogy most úgy érezte, valami bizonytalanságot kell hagynia. Figyelte a hatást a leánynál… Alcora egy darabig hallgatott, majd szemmel láthatólag kissé elszomorodva, megkérdezte:
- Miért nem választottál más bolygót? Például a Kék Harangot…
- Á, nem! Ott minden egyszerű, túlságosan egyszerű.
Tulajdonképpen nem tudta egészen biztosan, milyen is ott, csak mások elbeszéléseiből. Ő még sohasem járt azon a bolygón. De valahogyan hozzászokott a gondolathoz, hogy csakis a Zorga nyújthat neki olyasmit, ami hosszabb időre teljesen leköti az érdeklődését.
- Etát igen. Számunkra valóságos szerencse a Kék Bolygó - jelentette ki. - Nem telik bele hosszú idő, hogy hasonlítson a Galdan bolygójához, a maga termékeny mezőivel és folyóival. Csakhogy a Zorgával másképpen van a dolog…
- Nini, ott halad el a Fi-4! - kiáltott fel Alcora az égre nézve.
A látóhatáron egyik oldaláról a narancs színű nap, a Talzinar sugarai által élesen megvilágított kis csillag bukkant fel. Gyorsan, szemmel követhetően szállt feljebb az égbolton, dél felé mozogva. Az ellenkező oldalon egy másik, kisebb - igaz, hogy gyengébb fényű - mellékbolygó ragyogott.
- Az ott az Ezüst Szarv. Vagy talán a Lambda… - bizonytalankodott Edar.
- Miért nem választottad a mellékbolygókat? - folytatta a kérdezősködést a lány. - A Galdan bolygójának hat holdja van, ugye? Mindegyiken dolgoznak!
Edar elfintorította arcát, és megborzongva vállat vont.
- Tudod, valamennyire sorjában ellátogattam. Ezelőtt három évvel a Lambdán megbetegedtem. Egy makacs vírus már-már tönkretette az expedíciónkat. Öt ember meghalt. Az oltóanyag késve érkezett, és ők elpusztultak.
- Miért érkezett későn az oltóanyag?
- Hát… volt valami probléma… - tért ki Edar az egyenes válasz elől.
A gyermekek az árnyékban ültek és ettek.
- Apám a múzeumban dolgozik - közölte a magas termetű Den. - Egy csomó furcsa dolgot mutatott ott nekem. Ha akarjátok, menjünk el, hogy ti is lássátok. Sok kard is van.
- Mik azok a kardok? - érdeklődött a fekete hajú leányka.
- Régi, réges-régi fegyverek. Hegyesek és élesek. Apám azt meséli, hogy valamikor régen az emberek ezekkel mentek egymásnak, ölték egymást…
- Hazudsz! - tört ki Alg. - Hogyan ölhették volna meg egymást az emberek, egyik ember a másikat?
- Látod, ezt nem értettem meg - mondta megzavarodva Den.
- Gyere, induljunk! - szólalt meg Edar, és felállt. - A gyerekek majd idejönnek, hogy megkérdezzenek minket is, és magam sem igen tudom, mit válaszoljak nekik.
Elindultak egymás mellett a vízesés felé. Állt ott, nem túlságosan magasan, egy gát.
Edar valamikor járt alatta Giedivel. Előbb leereszkedtek egy forgóba, amely nem volt mély, csupán a vize bugyogott tajtékosan, fölötte pedig finom cseppek párája lebegett. Azután átvonultak a gátról leomló nedves rétegen - ennek gyorsan kellett megtörténnie, nehogy a víztől elkábuljanak és felboruljanak. A betonfal mellett megmaradt egy keskeny folyosó. A víz csillogva kanyargott fölötte, és lezuhant az egyik oldalán, ők pedig a kőfalakhoz támaszkodva, miközben majdnem elvakította őket a homlokukról a szemükbe csurgó vízáradat, továbbhaladtak, és egymást szólították, valami ősi mámortól megrészegedve. De a pokoli lármában nem hallhatták egymás szavát, csak a visszhangot.
A zuhatag fölött kábeleken nyugvó függőhíd vezetett át, s ők elindultak a hídon. A függőhíd közepére érve azonban megálltak, és az odáig elkalandozott úszókat nézték. A víz kissé zavaros volt, a híd pedig himbálózott a rajta járók léptei alatt. A ringó hídon álló Edar sokáig hallgatott, különös nyugtalanság fogta el. Komolyan elgondolkozott ezen a forró napon, Alcorán, majd sok minden máson, aztán megint csak Alcorára gondolt.
"Mi érdekeset találtam rajta? - kérdezte magában, és nem tudott választ adni. - Ugyan mit találok rajta?" - csodálkozott el. Úgy fordult hátra, hogy láthassa a lány arcát, és rájöhessen. Kicsiny volt az arca és kissé merev, olyankor pedig, ha nem mosolygott, elveszítette báját. Sőt mondhatni, csúfnak látta, ahogyan összehúzta ajkait. És hirtelen sajnálta, hogy ők ketten állnak ott, a himbálózó hídon. Megpróbálta elűzni ezt a gondolatot, de nem sikerült, Észrevétlenül áthatotta a sajnálkozás érzése, és már csak a látszat kedvéért tudott ellenszegülni.
- Ez a vízesés kicsiny - szólalt meg, világos, feszélyező hallgatást érezve maga körül. - Nagyon kicsíny - tette hozzá. - Én nagyobbat csináltam volna.
Alcora ösztönösen megérezte Edar nyugtalanságát, és hallgatott.
- Azt hiszem, sohasem fogok felmenni a Sidef hegyei közé - szólalt meg nagy sokára a lány.
Edar összerezzent.
- Miért? - kérdezte óvatosan.
- Túl bonyolult - válaszolta bizonytalanul Alcora.
Edar nem unszolta tovább, de az a gondolat, hogy a lány ösztönösen megérezte nyugtalanságát, nem hagyta nyugodni. Ismét felvetette magában a kérdést: vajon van-e valami komoly közöttük, vagy lehetne-e? És vajon nem bocsátkozott-e teljesen céltalanul amolyan értelmetlen játékba? Arra gondolt, hogy neki és a leánynak nem kellene itt lenniük, hiába képzelte mostanáig másképpen. És egyre biztosabb lett benne, hogy játék volt az egész. Csakhogy egyszer csak vége kell hogy szakadjon minden játéknak, és abban a pillanatban félelem fogta el, hogy nem tud majd idejében véget vetni a játéknak a mellette levő lánnyal. Pedig nem ez a lány volt az, akire várt.
Egyszeriben elfogta valami nagy-nagy vágy, hogy egyedül csatangoljon a mezőn, valahol messze, minél távolabb ettől a hídtól, amely lengett alatta. És mégis nehezére esett a távozás, nem tudta, mit mondjon a lánynak elválásukkor, és már nem is volt benne olyan biztos, hogy nem a lánynak kellene-e vele jönnie. "Tulajdonképpen kire vártam?" - kérdezte magában Edar a vízbe nézve, s közben jól kihajolt a támasztókábelen, attól tartva, hogy észreveszi, milyen gondolatok gyötrik.
A lány mégis észrevette, hogy nincs minden rendben, és a maga részéről is nyugtalan lett. Valami olyasfélét mondott, amiből Edar csak annyit értett, hogy nagyon nehéz lesz majd neki ott a Zorgán, s közben gépiesen bólintott. Mindkettőjüknek az a különös benyomása támadt, hogy a térség rohamosan kiürült, és körülöttük olyan üresség támadt, amelyet szavakkal kell kitölteni, így azután Edar elkezdett a Zorgáról beszélni, meg arról, hogy mit csinál majd, miután ott elvégezte a munkáját, noha azt hiszi, hogy nem fejezi be olyan gyorsan, és hogy merre megy majd tovább. Lehet, hogy a felé a vörös csillag felé, amelyet az Alkony Fényének neveznek.
- Ismered? - kérdezte Edar, a leány pedig némán, tagadólag intett fejével, jelezve, hogy nem, nem ismeri. De mindkettőjüknek másfelé járt az esze.
- Ne himbáld már a hidat! - kérlelte Alcora a fiatalembert. - Ne himbáld a hidat, hallod?! - kiáltott rá haragosan, majd halkabb hangon folytatta: - Beleesem a vízbe.
Átmentek a túlsó partra, és a leány leült, lábát a vízbe lógatva. A fiatalember némán állva maradt, majd fél térdre ereszkedett, és könyökére támaszkodva elterült mellette. Egy szalmaszálat vett a szájába, és a folyót nézte, amelyen letört ágacskák úsztak felülről lefelé. Úgy tűnt, hogy ez az áttetsző hallgatás egy időre szertefoszlik. És most ismét nyomasztóan ott érezték maguk körül. Edar rájött, hogy nehezére esnék még valamit mondani. Alcora lassan ide-oda mozgatta a vízben lábujjait, és apró karikákat vert fel.
Edar elhatározta, hogy véget vet ennek a kimondhatatlanul nehéz és bonyolult játéknak. Nem tudta azonban, hogyan is fogjon hozzá, hiszen nem indulhatott csak úgy egész egyszerűen útnak. Noha alapjában véve semmiféle kötelezettsége sem volt. "Nincs semmiféle kötelezettségem!" - mondta magában, de ez nem nyugtatta meg. Alcora elszomorodott, ő pedig elcsüggedt.
- Miért haragszol? - kérdezte a lánytól.
- Nem haragszom - felelte ez.
- Na mondd meg, mivel haragítottalak meg! - unszolta tovább Edar.
- Nem haragszom!
Hangja elárulta, hogy kissé ideges. Egy ideig egyikük sem szólt egy szót sem, a hallgatás pedig egyre nyomasztóbbá vált. Edar úgy érezte, szét keli foszlatnia ezt a hallgatást, mindegy, hogyan. Elkezdett mesélni Giediről valami elcsépelt és érdektelen történetet, másvalami nem jutott eszébe, de elhallgatott, mert az a benyomása támadt, hogy a leány nem figyel rá.
Alcora nem válaszolt. A zavaros vízbe nézett, és talpával kis köröket kavart fel.
- Alcora! - rugaszkodott újból neki Edar, a leány karját érintve, aki azonban elhúzódott, és így szólt:
- Hagyj békében!
Edar az odavetett két szó hanglejtéséből olyasvalamit érzett ki, ami arra a következtetésre juttatta, hogy a leány fel akar mellőle állni, és el akar menni. De Alcora továbbra is ott maradt, csökönyösen hallgatva, és ez zavarba ejtette. A fűszálakat tépdeste, és időnként egy-egy pillantást vetett Alcora felé, megpróbálva felfogni a leány gondolatait. És megint tétovázott, nem tudva biztosan, vajon ezt a leányt várta-e vagy nem.
A habozás most már kínossá vált. A játéknak ily módon nem sejtett arculata bontakozott ki, és ki tudja, meddig jutott volna, ha ebben a pillanatban nem hangzik fel a távolból, a túlsó partról a gyermekek hosszas kiáltozása. Egyszerre több torokból kitörő éles kiáltást hallottak, és Edar nem értette, mit jelenthet. A gyermekek a víztől bizonyos távolságra sereglettek egybe, és nem merészkedtek előbbre. Néhányan ide-oda futkostak a part mentén, jeleket adva és visítozva.
- Valami történt - jegyezte meg Alcora.
Edar is látta, hogy az emberek felkelnek arról a helyről, ahol strandoltak, és a gyermekek felé tartanak. Az úszók egymás után kijöttek a vízből.
- Valami történt! - ismételte meg gondterhesen Alcora.
Edar nem várt tovább. Felpattant, és a folyóba dobta a tenyerében összetördelt fűnyalábot. A hídhoz sietett, futólépésben áthaladt rajta, miközben furcsán kilendítette a hidat egyensúlyi állapotából. Háta mögött lábdobogást hallott, és amikor fejét hátrafordította, látta, hogy nincs egyedül - még három ifjú rohant át a hídon, a kábelekbe kapaszkodva. Átjutott a túlsó partra, amely magasabban feküdt, és a forrás közelsége miatt nyirkosabb volt, vízmosta ösvénye pedig váratlanul el-elkanyarodott. Elcsúszott a lágy talajon, és a víz közvetlen közelében burjánzó csalánbokrok közé esett. Idegesen kapaszkodott fel az ösvényre. Valaki futva haladt el mellette, majd Edar meglátta, hogy az üldözők egyike ugyanazon a helyen csúszik el és esik a csalánbokorba. Kissé sántítva továbbindult, s közben elkeseredetten dörzsölgette lábszárát. Az emberek feltápászkodtak kis légi járműveik mellől, és az összeverődött csoport felé siettek. A mező felett, a föld fölé alig-alig felemelkedve, néhány fénylő, gömbszerű test közeledett.
- Mi történt? - kérdezte egy szőke, feltűnően szép nő, aki mellett futva, sántikálva húzott el Edar, anélkül hogy tudta volna, hozzá intézték-e a kérdést vagy másvalakihez. Megérkezett a most már a part legszélén levő csoporthoz, két fűzfa közé. Hangosan, összevissza beszéltek, és az első pillanatokban nem sikerült rájönnie, mi történt. Valaki elkiáltotta magát: "Csend, csend!" A nem meggyőző, vékonyka hang azonban nem tudta elfojtani a többiek moraját. A gömbszerű testek némán leereszkedtek a közelben, és további emberek siettek oda.
Edar kérdő tekintetet vetett a szemmel láthatólag rémült gyerekek felé, akik botladozó nyelvvel, megzavarodva rebegtek valamit, és a víz felé mutattak kezükkel. Egy magas, sovány, majdnem összenőtt szemöldökű fiatalember megpróbált előbbre furakodni, a többiek ellenállásába ütközve azonban lemondott szándékáról.
- Mi történt? - kérdezte Edartól. - Miért gyűltek itt össze?
- Nem tudom, éppen most érkeztem.
- Valaki belefulladt - magyarázta egy asszony.
- Egy gyerek fulladt bele - tette hozzá egy férfi.
- Jaj! Egy gyerek! - jajdult fel az a szép szőke nő, aki mellett Edar az imént elszaladt.
- Hagyjátok a gyerekeket szóhoz jutni! - kiabálta valaki a csoport széléről. - Ne ijesszétek meg őket még jobban a…
- Mi történt?
- Találtak valamit a vízben. Fogalmam sincs, mit! Innen nem hallom.
- Hangosabban! Beszéljetek hangosabban!
- Csend legyen! Csend legyen! - hangzott fel ismét az előbbi, nem meggyőző hang, majd egy kislány sírni kezdett.
Edarnak sikerült előbbre jutnia. A gyermekek nagyon rémültek voltak, a fekete hajú kislány furcsa grimaszt vágva sírdogált.
- Semmiféle gyerek se fulladt bele! - mondta valaki Edarnak. Edar elcsodálkozott.
- Nem fulladt bele?
- Senki sem fulladt meg.
- Akkor miért sír a leányka?
- Belefulladt a bátyja - szólalt meg másvalaki.
- Miféle bátyja? Nincs semmiféle testvére sem. Én ismerem - állította egy asszony -, ismerem őket, a szüleit, és tudom, hogy nincs testvére. Gyere ide, Elien, gyere ide!
- Mit találtak? Mit találtak?
- Valaki menjen be a vízbe! - javasolta ingerülten egy idősebb férfi. - Nem értem, miért nem megy be valaki, hogy kihúzza a gyereket a vízből!
- Miféle gyereket? Melyik gyereket?
- Azt, amelyik belefulladt.
- Semmiféle gyerek sem fulladt bele. Ne keltsetek vaklármát!
- Akkor mi történt? Mi ez az egész história?
- Félre! Álljatok arrább!
Az egyik gömb alakú légi járműből vékony, zöldes, teljesen testhez simuló öltözékbe bújtatott fiatalember szállt ki. Utat vágott magának a tömegben, ezt kiabálva: "Félre!" A parthoz közeledve megkérdezte:
- Hol?
- Itt! - mutatott a vízbe az a férfi, aki egész idő alatt ezt kiabálta: "Csend legyen!"
- Nem itt! - tiltakoztak a gyerekek. - Tovább, ott, amellett a fűzfa mellett!
- Ott, a fűzfa alatt! - állította néhány férfi is, noha senki sem tudott semmi biztosat. A zöld ruhás fiatalember kézmozdulattal jelezte, hogy érti. A vékony szövetöltözet alatt kidomborodtak hosszúkás izmai. A fűzfához lépett, és a kiszáradt fatörzsbe kapaszkodva, a zavaros vízbe nézett.
- Itt, itt! - kiabálták a gyerekek, s arcukról feszültség rítt le.
A fiatalember valamivel feljebb haladt a víz mentén, majd beleereszkedett a vízbe. Arcát most áttetsző álarc takarta, úgyhogy utolsó szavait nem lehetett hallani. Valami meghatározhatatlan jelet adott karjával, majd lemerült. A parton állók a víz fölé hajoltak.
- Látszik? - érdeklődött valaki, de nem kapott választ.
- Kihívták az orvosokat? - kérdezősködött egy asszony.
- Kihívta valaki az orvosokat? - ismételte meg Edar, a maga részéről is szívesen mondva valamit.
- Szegény gyerek! Megmentik, mit mondasz?
- Biztos, hogy megmentik! - jelentette ki Edar, és felfedezte, hogy Alcora van mellette.
- De jó lenne, ha megmentenék! - jegyezte meg Alcora. - Nagyon-nagyon szeretném.
- Gyakorlatilag manapság teljes képtelenség, hogy egy balesetet szenvedettet ne lehessen megmenteni - szólalt meg egy férfi, s hangjából szilárd meggyőződés csendült ki, miközben elfintorította vékony orrát.
A város fölött nagy magasságban gömb alakú repülő siklott el egy magányos, csillogóan fehér felhő alatt.
- Jönnek az orvosok!
- Ó, de jó! Jönnek az orvosok!
- De hát mikor húzza már ki? Mi a csodát művelhet ott?
- Nem látni. Semmit sem lehet látni. Túl zavaros a víz.
- Nem orvosok! Nézzétek, eszükbe se jut leszállni.
A gömbjármű elszállott fölöttük, és távolodott. A vízben mozgás kerekedett, és felbukkant a vízbefúlt: a búvár nyomta felfelé. Az emberek néhány lépésnyire visszahúzódtak.
- Segítsetek, mit bámészkodtok úgy?! - kiabálta a búvár, szabadon maradt kezével lehúzva álarcát.
- Segítsetek neki kijönni! - mondták a nők.
A fiatalember felkapaszkodott a partra, maga után húzva a tetemet. Középkorú, sovány férfi volt, már elkékült és megmerevedett. Üveges szeme félig nyitva, haja iszaptól átitatva.
- Juj! - kiáltott fel a szőke szépség, és az undortól eltorzult arccal odébb húzódott. - Vigyétek el innen a gyerekeket! Gyerünk, álljatok odébb, tüstént menjetek el innen!
- A gyökerek közt akadtam rá - magyarázta meg a búvár a történteket. - Beszorult a gyökérzet alá, és valószínűleg képtelen volt a víz fölé vergődni.
- Élesszék fel - szólalt meg egy zömök férfi. - Egy ismerősömet hasonló körülmények között élesztették fel.
Az emberek némán nézték a vízbefúltat.
- Biztos, hogy életre fogják kelteni! - erősítette meg valamelyik.
- Manapság gyakorlatilag senki sem halhat meg idő előtt - jelentette ki a zömök, és közbeszólásától elégedetten mosolygott.
- Kihúzták? - érdeklődött egy újonnan érkezett nő. - Hát nem gyerek volt? És hogy kerülhetett oda?
- Pedig bizonyára jól úszott. Úgy látszik, az ilyenekkel gyakrabban történik hasonló baleset, mint az úszni nem tudókkal.
- Azt hiszem, régóta a víz alatt lehetett - állapította meg a búvár. - Jó néhány napja.
- Az lehetetlen! - ellenkezett Edar.
- Miért volna lehetetlen?
- Ennyi idő alatt észrevették volna, hogy hiányzik.
- Igaza van! A fiatalembernek igaza van. Hogyan is heverhetne valaki néhány napig itten anélkül, hogy valaki észre ne vegye a távollétét?
A búvár vont egyet zöldbe öltözött vállán, és nem válaszolt.
- Egész sereg körülmény összejátszása - vetette fel valaki. - Vagy talán valóban teljesen magányosan élt.
- Senki sem lehet teljesen magányos - jelentette ki a zömök. Majd hozzátette: - Csak az a tény megdöbbentő, hogy úgy látszik, hosszú idővel ezelőtt fulladt bele.
- Csináljunk valamit! - javasolta egy nő. - Mégsem ülhetünk itt tétlenül!
- Mit csináljunk? Jöjjenek érte az orvosok, és szállítsák be a városba. A kórházba. Vigyék el innen, és szállítsák be.
Megérkeztek az orvosok is. Ketten voltak, és odaléptek a vízbefúlthoz. Megnézték, majd egyikük fémműszert vett elő, és hosszasan sétáltatta a vízbe fúlt ember elkékült mellén.
- Azt hiszem, hogy már semmit sem lehet tenni - szólalt meg.
Társa elkérte a műszert. Ő is hosszasan vizsgálgatta vele a gyepen fekvő, összekuporodott testet; néhány másodpercre a halántékához tette.
- Menjünk! - jelentette ki és felegyenesedett.
- Hogyan, nem élesztik fel? - csodálkozott a zömök.
- Már semmit sem lehet tenni. Túlságosan késő - hangzott a válasz.
- Hogyhogy? Azt akarják mondani, hogy az orvostudomány tehetetlen?
- Az orvostudomány természetesen nem tehetetlen - magyarázták meg az orvosok. - De mégis, túl sok idő telt el azóta, hogy megszakadt a szervezet rendes életmenete, és a vízbefúltban már nem voltak meg az életerő forrásai.
- Semmiféle remény sincsen - állapították meg az orvosok, és megmutatták a kis műszerről leolvasható jelzéseket. - Egy nappal ezelőtt talán még lett volna valami lehetőség.
- Azt akarják mondani, hogy ma, napjainkban valaki, aki ebbe a helyzetbe kerül, már nem éleszthető fel? - kérdezte minden szót erőteljesen hangsúlyozva és a füvön fekvő mozdulatlan testre mutatva a zömök.
- Mindennek vége. Az ő esetében! - mondta a műszertáskás orvos, majd visszatette szerszámát a táskába, amelyet térdére helyezve becsukott.
A zömök férfin látszott, hogy megdöbbentik a hallottak. Az orvosok csendesen eltávoztak. Gömbjárművük lassan közelebb repült, majd lejjebb ereszkedett, a gyep fölé. A halotthoz érve kitárult a légi járműn egy csapóajtó, s ezen keresztül - fojtott, sivító hangot hallatva - beszívta a tetemet. Majd ismét felemelkedett, s himbálódzva, teljes sebességgel a város felé röpült.
- Mégiscsak meg kellene próbálni! - méltatlankodott a zömök férfiú. - Meg kellene próbálni!
- Ez azt jelenti, hogy nem fogják életre kelteni? - kérdezte Alcora. - Azt jelenti, hogy valóban mindennek vége?
Senki sem válaszolt neki. A csoport kezdett szétoszladozni. Olykor-olykor felszállt egy-egy légi gömb, és elrepült. Az embereknek elment a kedvük attól, hogy ott pihenjenek.
- Semmit sem tudnak már tenni? - kérdezte Alcora Edartól.
Edar csodálkozva nézett rá, és megint nem tudta, vajon a lány volt-e az, aki miatt idejött, vagy nem ő volt az. Rájött azonban, hogy a történtek után nehezen tudná újra kezdeni ezt a veszélyes, fárasztó és oly bizonytalan kimenetelű játékot. Nem óhajtotta újrakezdeni.
- Ostoba baleset volt! - jelentette ki Edar. - Így haljon meg valaki, a gyökerekbe gabalyodva! Azt hittem, hogy ilyesmi nem lehetséges, hogy már nem lehetséges, és látod… Ostoba halál volt…
Klumák István fordítása