ISAAC ASIMOV ROBOTVÁROSA
Mike McQuay: Gyanú
Brian Sheltonnak és a "zúzott banánnak"
A humanika törvényei
Isaac Asimov
  Szeretem, ahogy a Robotváros-könyvek visszautalnak robottörténeteim különböző
témáira és hivatkozásaira, és továbbfejlesztik ezeket.
  Első három robotnovellám például alapvetően három rejtélyes gyilkossági
történet volt, Elijah Baley, mint nyomozó közreműködésével. Ebből az első
háromból a második, a Meztelen Nap, amolyan bezárt szoba-eset volt, annyiban,
hogy a meggyilkolt személy közelében semmilyen fegyvert nem találtak, és az is
kizárt volt, hogy a fegyvert előzőleg eltávolították a helyszínről.
  Sikerült kiötölnöm egy elfogadható megoldást, de többet nem írtam ilyesmit,
és nagyon örülök, hogy Mike McQuay viszont megpróbálkozott vele.
  A negyedik robotnovella, a Robotok és a Birodalom, nem elsősorban gyilkossági
történet. Elijah Baley aggkori végelgyengülésben, természetes halállal kimúlt,
a könyv pedig elhajlott az Alapítvány világegyeteme felé. Világos volt, hogy
két legfontosabb sorozatom, a Robot-könyvek és az Alapítvány-történetek afelé
tartanak, hogy egy nagyobb lélegzetű egésszé olvadjanak össze. (Nem, ebben nem
önkényes megfontolások vezettek, hanem azok a szükségszerűségek, amelyek abból
fakadtak, hogy a nyolcvanas években írtam folytatást 1940-es és 50-es
történetekhez.)
  A Robotok és a Birodalom-ban robotszereplőm, Giskard, akit különben nagyon
megszerettem, elkezdett gondolkodni a "Humanika Törvényein", amelyek, mint azt
jeleztem is, tulajdonképpen az Alapítvány-sorozatban oly nagy szerepet játszó
pszichohistória tudományának alapját képezték.
  Szoros értelemben véve a Humanika Törvényei a tulajdonképpeni emberi
viselkedést írnák le tömör formában. Ilyen leírás azonban természetesen nem
létezik. Még azok a pszichológusok sem tudtak semmiféle törvényeket találni,
akik tudományos alapokon tanulmányozták ezt a kérdést (vagy legalábbis ezt
hitték magukról). Mindössze terjengős és széteső leírásokat tudtak összetákolni
arról, hogy látszólag mit tesznek az emberek. Ráadásul ezek sem kötelezőek.
Amikor egy pszichológus azt mondja, hogy az emberek egy ilyen és ilyen ingerre
így és így reagálnak, akkor ez alatt csupán azt érti, hogy néha így reagálnak.
Egyesek máskor reagálnak így, vagy egyáltalán nem így reagálnak.
  Ha a pszichohistória megalkotásához valóban meg kell várnunk az emberi
viselkedést leíró tényleges törvényeket (márpedig meg kell várnunk), akkor
bizonnyal hosszas várakozásnak nézhetünk elébe.
  Nos, akkor hát mi legyen a Humanika Törvényeivel? Szerintem egészen kicsiben
kéne elkezdenünk, aztán pedig fokozatosan felépítenünk, már ha képesek vagyunk
rá.
  Szóval a Robotok és a Birodalom-ban egy robot, Giskard az, aki fölveti a
Humanika Törvényeinek kérdését. Robot lévén neki mindent a Robotika Három
Törvényének látószögéből kell szemlélnie - ezek pedig bizony kötelezőek, hisz a
robotok kötelesek betartani őket, és nem szegülhetnek ellen nekik.
  A Robotika Három törvénye a következő:
  1. A robot nem árthat az embernek, és nem nézheti tétlenül, ha az embert
veszély fenyegeti.
  2. A robot engedelmeskedni tartozik az ember parancsainak, kivéve, ha ezek a
parancsok az Első Törvénybe ütköznek.
  3. A robot köteles megvédeni magát mindaddig, amíg ez nem ütközik az Első
vagy a Második Törvénybe.
  Nos, ezek után azt hiszem, egy robot óhatatlanul arra gondol, hogy az emberi
lényeknek is így kéne viselkednie, hogy megkönnyítsék a robotok számára a
törvények betartását.
  Szerintem az etikus emberi lényeknek valóban mindent meg kéne tennie, hogy
éppen úgy megkönnyítse a robotok életét, ahogyan azt ők maguk tennék. Ezt a
gondolatot fel is dolgoztam a " Bicentennial Man" című, 1976-ban kiadott
történetemben. Ebben az egyik emberi szereplő a következőt mondta:
  " - Ha az embernek joga van bármilyen parancsot kiadni, ami nem jár együtt
embernek okozott bántalommal, akkor kéne lenni benne annyi tisztességnek is,
hogy olyat se parancsoljon egy robotnak, ami egy másik robotban okoz kárt,
hacsak az emberi biztonság ezt feltétlenül meg nem követeli. A nagy hatalommal
ugyanakkora felelősség is jár, és ha a robotoknak ott van a Három Törvény az
emberek védelmére, akkor olyan nagy kérés az, hogy az embereknek is legyen
egy-két olyan szabályuk, ami a robotokat védi?"
  Az Első Törvény például két részből áll. Az első rész, "A robot nem árthat az
embernek", teljesen általános érvényű és világos. A második rész, "és nem
nézheti tétlenül, ha az embert veszély fenyegeti", már egy kissé nyitva hagyja
a dolgokat. Egy embert mozdulatlan, önmagától mozgásképtelen objektum felől is
fenyegetheti veszély. Például ráeshet egy nehéz tárgy, vagy megcsúszik és
beleesik a folyóba, esetleg más hasonló baleset érheti. Ilyenkor a robotnak
egyszerűen csak meg kell próbálnia megmenteni az embert: kihúznia a vízből,
vagy talpra állítania, vagy ilyesmi. Az embert valamilyen másik élő, de nem
emberi lény is fenyegetheti - például egy oroszlán - ekkor a robot köteles az
ember védelmére kelni.
  De mi van akkor, ha az embert egy másik emberi lény cselekedetei sodorják
bajba? Ekkor a robotnak kell döntenie. Meg tudja védeni az egyik embert
anélkül, hogy a másiknak ártson? Vagy ha kénytelen ártani, akkor mit tegyen,
hogy ez az ártalom minimális legyen?
  Sokkal könnyebb lenne a robot dolga, ha az emberek ugyanúgy szem előtt
tartanák a többi ember jólétét, mint ahogy azt a robottól elvárják. És valóban,
minden valamirevaló emberi etikai kódex is arra ösztönzi az embereket, hogy
törődjenek egymással, és ne ártsanak egymásnak. Végül is ez az a megbízás is,
amit az emberek a robotoknak adtak. Következésképpen a Humanika Első Törvénye a
robot szemszögéből:
  1. Az ember nem árthat a másik embernek, és nem nézheti tétlenül, ha a másik
embert veszély fenyegeti.
  Ha ez a törvény teljesülne, akkor a robotoknak csak annyi maradna a
feladatuk, hogy az élettelen, illetve az élő, de nem emberi veszélyektől
megvédelmezzék az embereket. Mindez persze felvet néhány erkölcsi problémát. A
robotnak természetesen továbbra is védelmeznie kell az embert a másik ember
által SZÁNDÉKOLATLANUL okozott ártalomtól. Akkor is készen kell állnia arra,
hogy a fenyegetett ember segítségére siessen, ha a másik ottlévő ember
egyszerűen nem tud elég gyorsan a helyszínre érni. De egy robot is okozhat
SZÁNDÉKOLATLANUL kárt emberi lénynek, és sokszor még egy robot sem elég gyors
ahhoz, hogy a helyszínre érjen, vagy nem elég ügyes ahhoz, hogy megtegye a
szükséges lépéseket. Semmi sem tökéletes.
  Ezzel eljutottunk a Robotika Második Törvényéhez, amely kötelezi a robotot
arra, hogy minden ember által kiadott parancsnak engedelmeskedjen, kivéve, ha a
parancs az Első Törvénybe ütközik. Ez azt jelenti, hogy az ember korlátozás
nélkül bármilyen parancsot kiadhat, amennyiben ez nem jelent ártalmat egy másik
embernek.
  De akkor az ember lehetetlenséget is kérhet a robottól, vagy olyasmit, ami
olyan dilemmát okoz a robotnak, hogy megsérül tőle az agya. 1940-ben kiadott,
"Liar!" című novellámban egy ember szándékosan olyan dilemmába kergetett egy
robotot, amitől a robot agya kiégett.
  Még az sem elképzelhetetlen, hogy a robotok olyan intelligenssé és
öntudatossá válnak, agyuk olyannyira érzékeny lesz, hogy már attól is
megsérülnek, hogyha valami szükségtelenül zavarba hozó vagy megalázó dologra
kényszerítik. A Humanika következő törvénye tehát ez lenne:
  2. Az ember csak olyan parancsot adhat a robotnak, amely nem sérti a robot
létét, hacsak ez a parancs nem okoz kellemetlenséget emberi lénynek.
  A Robotika Harmadik Törvényét a robotok védelmében alkották, de
robotszemszögből világos, hogy ez kevés. A robotnak fel kell áldozni saját
létét, ha az Első vagy Második törvény ezt megkívánja. Ha az Első Törvényről
van szó, akkor nincs helye vitának. A robotnak föl kell áldoznia magát, ha ez
az egyetlen módja annak, hogy el lehessen kerülni egy ember károsodását, vagy
meg lehessen előzni az emberre leselkedő veszélyt. Ha elismerjük az emberi lény
veleszületett felsőbbrendűségét a robotokkal szemben (ami azt illeti, én a
magam részéről ezt nem szívesen teszem), akkor ez elkerülhetetlen.
  Más részről viszont, fel kell-e adnia a létét egy robotnak csak azért, hogy
engedelmeskedjen egy jelentéktelen, vagy esetleg szándékosan rosszindulatú
parancsnak? A "Bicentennial Man"-ben megírtam néhány gazember esetét, akik azt
parancsolták egy robotnak, hogy szedje szét saját magát, csak hogy
szórakozásból végignézhessék. A Humanika Harmadik Törvénye tehát a következő
legyen:
  3. Az ember nem árthat a robotnak, és nem nézheti tétlenül, ha a robotot
veszély fenyegeti, kivéve, ha erre a veszélyeztetésre azért van szükség, hogy
emberi sérülést akadályozzon meg, vagy létfontosságú parancsot hajtson végre.
  Ezeket a törvényeket persze nem lehet úgy beégetni, mint a robotika
törvényeit. Az emberi elméket nem lehet úgy tervezni, mint a robotagyakat.
Mindazonáltal ez a kezdet, és én őszintén hiszem, hogy ha már hatalmunk van
intelligens robotok felett, akkor felelősséget is kell éreznünk irántuk, mint
ahogy a "Bicentennial Man" emberi szereplője is mondta.
  A Robotvárosban a robotok épp ilyen szabályokat adhatnának a bolygó néhány
emberi lényének, mint ahogy azt hamarosan önök is látni fogják.

1. fejezet
Parádé

  Alkonyodott a robotok városában, és papírhó szállingózott. 
  A nap sárga típusú volt, a főleg nitrogénes-oxigénes kék égboltot
elrozsdásították a vasoxid-erek, amelyek át meg át szőtték az atmoszférát, és
az erdőtüzek narancsvörösére festették az alkonyi eget.
  A magát Derecnek nevező ember egy hatalmas földjáró hátuljából gyönyörködött
a naplementében. A jármű lassan araszolt a város utcáin, melynek járdáin
robotok tömegei gyülekeztek, hogy lássák őt és társait áthaladni a városon. Az
apró papírfecnik a kristályos épületek felsőbb szintjeiről szállingóztak,
ahonnan (Derec számára érthetetlen okokból) az ablakokhoz sereglett robotok
szórták.
  Derec mindenesetre megjegyezte magának, mert biztos volt abban, hogy ennek
valami jelentősége van, különben a robotok nem csinálnák. Ez volt az egyetlen
dolog, amiben biztos volt - mert Derecnek nem voltak emlékei, nem tudta
magáról, hogy kicsoda. És ami még rosszabb, itt van, ezen a lehetetlen világon,
ahol nem élnek emberek. Még mindig elképesztette az a mód, ahogyan idekerült,
ezenkívül a leghalványabb fogalma sem volt arról, hogy a világegyetem melyik
részében tartózkodik.
  Fiatal volt, a férfi-köpeny még új a vállán, és ezt is csak egy tükörből
tudta meg. Még a neve - Derec - sem volt igazán az övé. Csak kölcsönvett név
volt, egy szó, amivel jelölhette magát, hisz a névtelenség olyan, mint a
nemlét. Ő pedig mindenáron létezni akart, és tudni akarta, hogy ki, és
legfőképpen MI.
  És miért.
  Mellette egy Katherine Burgess nevű fiatal nő ült, aki azt állította, hogy
ismerte őt azelőtt, amikor még volt neve, igaz, csak felületesen. De Derec nem
bízott benne, sem az igazmondásában, sem az indítékaiban. A nő azt mondta, hogy
az ő igazi neve David, és egy Telepes-hajó személyzetének tagja volt, de sem a
név, sem a besorolás nem illeszkedett ahhoz a személyiséghez, amit Derec már
felépített magában, ezért hát továbbra is megtartotta választott nevét, a
Derec-et, amíg cáfolhatatlan bizonyítékokat nem talál előző létére.
  Az embereket két igen fejlett és kifinomult robot fogta közre (Derec tudta,
hogy fejlettek, azt viszont már nem tudta, honnan tudja). Az egyiket Eulernek
hívták, a másikat Rydbergnek, és nem tudtak, vagy nem akartak semmi olyat
mondani, amit már ne tudtak volna - vagyis semmit. Belőle viszont ki akartak
szedni minden információt. Tudni akarták, miért gyilkos.
  A Robotika Első Törvénye lehetetlenné tette a robotok számára azt, hogy
emberi lényeknek ártsanak, így hát amikor Robotváros egyetlen további emberi
lakóját holtan találták, Derec és Katherina voltak az egyetlen szóbajöhető
gyanúsítottak. Derec nyúlfarknyi múltjában nem volt gyilkosság, de Eulert és
Rydberget erről nem volt könnyű meggyőzni. Őrizetbe vették őket, de
tisztelettel bántak velük - talán mindaddig ártatlannak vélelmezik őket, míg
bűnösségük be nem bizonyosodik.
  Mindkét robotnak fényes ezüstös feje volt, elnagyoltan emberi vonásokba
görbítve. A szemük helyén fotocella izzott. De míg Eulernek egy kerek, hálós
rostély volt a szája helyén, addig Rydberg a feje tetején viselt egy
hangszórót.
  - Hogy tetszik ez önnek, Derec barát? - kérdezte tőle Euler, és körbemutatott
a hulló papíresőre, meg az utat szegélyező, végtelennek tűnő robot-sorfalra.
  Derecnek fogalma sem volt róla, hogy mit kéne élveznie ezen, de nem akarta
megsérteni házigazdáját, aki oly udvariasan bánt velük a vád ellenére. - Ó,
igazán... nagyon szép - felelte, és letörölt a szájáról egy odatapadt
papírfecnit.
  - Szép? - mérgelődött mögötte Katherine. - Méghogy szép? - Hosszú, fekete
hajába túrt. - Egy hétig szedegethetem majd ezt a szemetet a hajamból.
  - Olyan hosszú ideig biztosan nem fog eltartani - recsegte Rydberg
hangszórója. - Lehet, hogy valamit nem értettem meg, de felületes vizsgálatom
alapján úgy tűnik, hogy nem fog tovább tartani...
  - Jól van na - szólt Katherine. - Jól van.
  - ...egy vagy két óránál. Természetesen csak akkor, ha nem mikroszkopikus
méretekben értette, mert ebben az esetben...
  - Kérem - mondta a nő. - Ne tovább. Tévedtem, ami az időt illeti.
  - Az emberi kultúrára vonatkozó kutatásaink - mondta Derecnek Euler - azt
mutatják, hogy a parádé minden emberi civilizáció eredendő velejárója. Nagyon
szeretnénk, ha otthon éreznék itt magukat, a másságaink ellenére.
  Derec mindkét oldalra kitekintett a nagy, nyitott, V-alakú járműből. Az út
mentén sorakozó robotok meglehetősen nyugodtan álldogáltak, enyhén különböző
alakjuk semmiféle kíváncsiságról nem árulkodott, pedig Derec eléggé
valószínűnek tartotta, hogy ő és Katherina az első emberek, akiket a legtöbbjük
valaha látott. Mivel semmit sem tudott, Derec a parádékat sem ismerte, de ez
itt, a papírtól eltekintve, meglehetősen barátságos szertartásnak látszott, és
egy kissé az is megnyugtatta, hogy amazok azt szeretnék, ha otthon érezné
magát.
  - Integetni nem szoktak? - kérdezte Euler.
  - Micsoda? - riadt fel Derec.
  - A karjukat lengetni a tömeg felé - magyarázta Euler. - Nem ez a szokás?
  - De, persze - mondta Derec, és mindkét oldalra kiintegetett a járműből,
amely megfontoltan haladt a széles utcán. A robotok újabb kifürkészhetetlen
némasággal válaszoltak a mozdulatra.
  - Nem érzed tiszta hülyének magad? - fintorodott el Katherine.
  - Csak igyekeznek vendégszeretően viselkedni - felelte erre Derec. - Amilyen
bajban most vagyunk, nem árt, ha viszonzunk egy barátságos gesztust.
  - Valami problémája van, Katherine barát? - érdeklődött Euler.
  - Csak a szájával - felelte Derec.
  Rydberg előredőlt, és intenzíven tanulmányozni kezdte Katherine arcát.
- Tehetünk valamit önért?
  - Igen - felelte a lány. - Szerezzetek valami kaját. Éhen halok.
  Rydberg Euler felé fordította a fejét. - Újabb bizonyíték - szólt. - Ez
nagyon lehangoló.
  - Miről beszélsz? - kérdezte Derec.
  - A humanika filozofikus természetére vonatkozó elméletünknek - közölte
Rydberg - kell hogy legyen alapja a fajok közti igazságra vonatkozóan.
Katherine kétszer is mondott olyat, ami nem igaz...
  - Pedig tényleg éhen halok! - panaszkodott Katherine.
  - ...és hogyan lehetne egy posztulátum egyetemesen magától értetődő, ha a
megalkotói nem ugyanahhoz az igazsághoz ragaszkodnak? Lehet, hogy ez a gyilkos
jegye.
  - Várjon egy percet - szólt Derec. - Minden ember... ilyen kreatívan
használja a nyelvet. Ez semmit sem bizonyít.
  Rydberg Katherine arcába nézett. Aztán egy fogót nyomott a lány csupasz
karjához. Az érintés helye kifehéredett egy pillanatra, mielőtt természetes
színét visszanyerte volna. - Azt mondta, hogy éhen hal, az arcszíne mégis jó, a
pulzusa erős, és semmi jelét nem mutatja a testi leépülésnek. Tehát kénytelen
vagyok megállapítani, hogy nem éhezik.
  - De éhesek azért lehetünk - jegyezte meg Derec. - Vigyetek minket valahova,
ahol enni lehet.
  Katherina hosszú oldalpillantást vetett rá. - Méghozzá gyorsan.
  - Hogyne - mondta Euler. - Látni fogják, hogy mindennel fel vagyunk szerelve,
ami az emberi vészhelyzetekben szükséges. Ennek a világnak tökéletesnek kell
lennie az emberek számára.
  - De itt nincsenek emberek - állapította meg Derec.
  - Nincsenek.
  - És várnak ide embereket?
  - Nekünk nincsenek várakozásaink.
  - Ó.
  Euler eligazította a földjárót vezető, pókszerű robotot, mire a jármű
engedelmesen bekanyarodott a következő sarkon egy kettős szélességű útra,
amelyet középen egy hatalmas vízvezető csatorna választott ketté. Vize egyre
sötétebbre mélyült a sűrűsödő alkonyatban.
  Derec hátradőlt és lopva Katherine-re pillantott, de a lány olyan elmerülten
szedegette a papírdarabkákat a hajából, hogy észre sem vette. Derecben ezernyi
kérdés kavargott, de jobbnak látta, ha későbbre tartogatja őket. Amúgy is tele
volt magában elemezni- és feldolgoznivaló, egymásnak ellentmondó érzelmekkel.
  Nemszemély volt, aki alig néhány hete kezdett élni, amikor múlt és emlékezet
nélkül felébredve egy mentőkapszulában találta magát, megrekedve egy robotok
művelte bánya-aszteroidán. A robotok kerestek valamit, valamit, amibe aztán ő
véletlenül belebotlott - a Napközel Kulcsába, vagy legalábbis az egyikbe a
Napközel hét Kulcsa közül. Sajnálatos módon fogalma sem volt arról, hogy mik a
Napközel Kulcsai, és mi a teendő velük.
  A kemény idők ezután következtek. Az aszteroidát elpusztította Aranimas, egy
idegen űrkalóz, aki fogságba ejtette Derecet és megkínozta, hogy információt
szedjen ki belőle a Kulcsról, amivel azonban Derec nem tudott szolgálni. Itt
találkozott Katherine-nel, alig valamivel azelőtt, hogy Aranimas hajója
elpusztult, ők pedig kétes értékű menedéket találtak az űrászok robotjainál.
  Az űrászok is a Kulcsot akarták, bár ők némileg civilizáltabb és hivatalosabb
módszereket alkalmaztak, mint Aranimas. Derecék egy ideig a bürokrácia
udvariasan kezelt foglyai voltak a Rockliffe állomáson, némi személyi
súrlódásokkal, egészen addig, amíg kényszerűségből össze nem szövetkeztek
Wolruffal, egy másik idegennel Aranimas hajójáról, hogy a Kulcs segítségével
megszökjenek szelíd rabságukból.
  Rájöttek, hogy ha megnyomják az ezüst lemezke sarkait, és elfelé gondolják
magukat az űrászok állomásáról, akkor testi mivoltukkal együtt átröppennek egy
sötétszürke ürességbe, amit a Napközelnek sejtettek. A sarkok újbóli
megnyomására Robotvárosba jutottak. Innen viszont már nem tudták továbbgondolni
magukat: ittrekedtek egy világban, amit csak robotok laktak.
  Ennyi volt Derec összes élménye az életéről. Persze szűkös információi
alapján eljutott bizonyos további következtetésekre is: először is, ismeri a
robotokat és munkájukat, pedig fogalma sincs róla, hogy ez a tudás honnan
származik, másodszor, Katherine többet tud róla, mint amit hajlandó neki
elmondani, végül pedig, hogy nem tud szabadulni az érzéstől: az ittlétének
valami célja van, és ez az egész valami bonyolult teszt, amit személy szerint
neki készítettek.
  De miért? Miért?
  Világokkal dobálódznak, fizikai törvényeket állítanak a fejük tetejére -
egyedül őmiatta? Ennek semmi értelme.
  Aztán meg ott volt a Kulcs, a tárgy, amire mindenki áhítozott, a tárgy, ami
biztonságosan el volt rejtve valakinél, akinek nem volt uralma felette. Ezek a
robotok itt nem tudják, hogy nála van. Vajon ők is ezt keresik? Arra már rá
kellett volna jönnie. A Kulcs tűnt az egyetlen szálnak, ami mindent összetart.
  Mindezt szem előtt tartva eltökélte, hogy lassan halad majd, és megpróbál
mindig több információt szerezni annál, mint amennyit ő kiad. Persze eleve
hátrányban volt szűkös emlékei miatt. De ettől a pillanattól kezdve mindig ő
akarta megtenni az első lépést, már ameddig lehetséges.
  Csakhogy ott volt még a gyilkosság is.

  Derec ott állt annak a lakásnak az erkélyén, amit a robotok utaltak ki
számukra, és lenézett az éjszakai városra. Metsző, hideg szél támadt, a
csillagmezőt pedig teljesen eltakarták a dühös, fekete felhők, amelyek mintha a
semmiből fortyantak volna elő. Villám sistergett a távolban, társ-protonjukat a
felszínen kereső elektronokkal. A látvány gyönyörű volt, de nem kevésbé
ijesztő. Derec lenyűgözve figyelte, ahogy a távoli épületek hirtelen nappali
fénybe borulnak, aztán újra visszasüppednek a feketeségbe.
  - Az ott - mutatott egy toronyra a messzeségben. - Egy centáddal ezelőtt még
nem volt ott.
  Katherine mögéje lépett, aztán a korlátnak támaszkodott. - Hát hol volt? -
gúnyolódott.
  - Sehol - felelte Derec, és megfogta a lány vállát. - Nem létezett.
  - Az lehetetlen - közölte Katherine, azzal sarkon fordult, és visszament a
nagy, levegős lakásba, amelyik egy éppen olyan torony tetején volt, mint amiről
Derec beszélt. Ami a semmiből nőtt ki. - Bár már itt lennének azzal a kajával.
  - Valószínűleg valami extra különlegességet készítenek nekünk - lépett be
Derec a nappaliba. - Ugye, milyen lehetetlen most az életünk? Én mondom neked,
Katherine, hogy minden érthetetlen dolgon túl, ez a... város itt nő, itt
változik, a szemünk láttára. 
  - Az hogy lehet? - kérdezte a lány, és űzötten körülnézett. - Már úgy
értem...a városokat építik, nem igaz? Nem nőnek csak úgy maguktól.
  Derec körbepillantott a szobában. A helység hatszögletű volt, mintha egy
kristályban álltak volna. A padló és a fal határvonalát nem lehetett látni. A
bútorok mintha a falakból nyúltak volna ki, mint ahogy az asztal is a padlóból
látszott kinőni. Fény áradt a mennyezetről, és kellemes világosságba burkolta a
szobát, de úgy, mintha maga a plafon sugározna, mindenféle külön szerkezet
nélkül.
  - Nézz csak körül - szólt Derec. - Minden össze van kapcsolódva mindennel, de
nincsen nyoma illesztésnek. És mintha minden ugyanabból az anyagból lenne - Egy
falból kiálló kanapéhoz lépett, és leült a párnázatára. - Nagyon kényelmes -
közölte - de szerintem ugyanabból van, mint a keményebb dolgok - valami fém és
műanyag ötvözet - csak más nagyságrendben.
  Katherine az asztalhoz lépett, és bámulni kezdte. - Ha közelről megnézed -
mondta - akkor valami mintát lehet látni az anyagban.
  Derec fölállt, és ő is odament. Ráhajolt az asztalra, hogy minél közelebbről
szemügyre vehesse. A mintázat halvány volt, de tisztán látható. Az asztal
trapézszerű, egymásba kapcsolódó és végtelenül ismétlődő trapéz-formákból állt.
  - Érdekes - dünnyögte Derec.
  - Hogyhogy?
  - Nem ismerős neked ez a forma?
  A lány összeráncolt szemöldökkel gondolkodott, aztán nagy szemekkel Derecre
nézett. - A Kulcsnak van ilyen alakja - mondta végül.
  Derec bólintott.
  Katherine otthagyta, és visszaszaladt az erkélyre.
  - Majdnem olyan, mintha különálló darabokat ragasztottak volna össze -
kiabált ki neki Derec. - Kíváncsi vagyok, hogyan kapcsolódnak össze...
  - Eltűnt! - visított fel a lány. - Eltűnt a tornyod!
  - Nem, nem tűnt el - mutatott Derec a távolba, kelet felé.
  - Arrébb ment?
  A fiú a fejét rázta. - Nem hiszem - A tájat uraló roppant, piramisszerű
alakzatra mutatott, nyugati irányba. Annak a helynek a tetején volt, ahova
először vitte őket a Kulcs. - Az az egyetlen épület, ami szerintem nem
változik. Mégsem láttuk az előbb az erkélyről.
  - Úgy érted, hogy MI mozogtunk?
  - Valahogy úgy.
  A lány a homlokára tapasztotta a kezét. - Én nem is láttam...nem is éreztem.
Én...
  - Olyan, mint amikor az ember a felhőket nézi - mondta Derec. - Ha
folyamatosan figyeled őket, akkor ugyanolyannak látszanak, de ha egy pillanatra
elfordítod a fejed, és aztán nézel vissza, akkor egészen megváltoznak. Majdnem
olyan, mint valami evolúciós növekedés...
  - Egy épületnél?
  - Ha még sokáig állnak ott kint, valószínűleg vizesek lesznek - szólt egy
hang a hátuk mögül. Hátrafordultak. Euler izzó szemeit látták a sötétben.
  - Már így is eláztunk - indult befelé Katherine, és elnézett Euler mellett az
asztalra, ahová az ételüket tették. - Ó, megjött az utolsó vacsora az
elkárhozottaknak.
  - Errefelé különösen hidegek az esők - közölte a robot, és figyelte, ahogy
Katherine elhúz mellette és az étkezőbe rohan - talán már kellemetlenül hűvös
az emberi testhőmérsékletnek.
  Villám dördült hangosan valahol messze, és vakító fény csapott a piramis
tetejébe. Derec elfordult a látványtól és befelé indult. Euler ellépett az
útjából.
  Az asztalhoz ment, és leült Katherine-nel szemben, aki már javában halmozta
az ételt egy nagy arany tálból a tányérjára, ami szintén aranyszínű volt. Az
ennivaló homogén, paszta-állagú valami volt, színét tekintve valahol a kék és a
szürke között. Vízzel teli arany poharak álltak a tányérok mellett.
  - Ezek az evőeszközök aranyból vannak? - veregette meg Derec dallamosan
kanalával a tányér szélét.
  - Igen - közölte Rydberg. - Viszonylag haszontalan, puha fém, amely a
bányászati műveletek mellékterméke. Jó áramvezető tulajdonsága mellett az egyik
legfőbb előnye az, hogy nem feketedik, tehát ideális emberi evőeszköznek.
Ezeket a dolgokat David érkezéséhez készítettük.
  Derec látta, hogy a merőkanál kiesik Ketherine kezéből, és hangosan
csörömpölve a tányérjára esik. Egy röpke pillanatra el is sápadt.
  - Azt mondtad, hogy nekem is ez a nevem - mondta Derec, aki egy kissé
kényelmetlennek találta az egybeesést.
  A lány kifejezéstelenül ránézett, aztán vállat vont. Ismét a régi volt. - Ez
a név meglehetősen gyakori az űrász-világokon - jegyezte meg, és újfent a
tányérjának szentelte minden figyelmét.
  Felvette a kanalát, és folytatta megkezdett ténykedését. Derec fölnézett a
mellette várakozó robotokra, meg a kis I:5-ös szervorobotra, ami türelmesen
várta az ajtónál, hogy leszedhesse az asztalt.
  - Nem ülnének le hozzánk, amíg eszünk? - kérdezte Derec. Katherine bokán
rúgta az asztal alatt.
  - Örömmel - felelte Euler a habozás leghalványabb jele nélkül, mire a robotok
várakozóan leültek az asztalhoz, a maguk módján élvezve az emberi társaságot.
  Derec elvette a merőkanalat, és hozzálátott, hogy szedjen magának. - Jól
gondolom, hogy David volt az a másik ember, aki idejött? - kérdezte.
  - Így van - mondta Rydberg.
  - Akkor ő űrhajóval érkezett? - faggatódzott Derec.
  - Nem - közölte Euler. - Egy napon egyszerűen besétált a városba.
  - Honnan?
  - Nem tudom.
  - Ááááááá! - hörögte Katherine köpködve. A vizespohár után nyúlt, és mohón
beleivott. A robotok arrafelé fordították a fejüket, hogy mindent lássanak,
aztán összenéztek. - Most ennivalót adnak, vagy meg akarnak ölni? - kérdezte a
lány.
  - A programozásunk sosem engedné meg, hogy megöljük magukat - közölte
Rydberg. - Ez teljességgel lehetetlen lenne.
  Derec kísérletképpen belemerítette kanalát a zabkása-szerű pempőbe, és
belekóstolt. Nem volt sem savanyú, sem édes, egyszerűen csak valami IDEGEN íze
volt, és enyhén zavaró, ugyancsak ismeretlen szaga.
  - Ez a vacak bűzlik! - jegyezte meg Katherine fennhangon. A robotok
rápillantottak, aztán várakozóan Derec felé fordultak.
  - Igaza van - felelte Derec. - Mi ez?
  - Helyi növényi anyagok tökéletes, nem mérgező keveréke, fehérjében gazdag,
és kiegyensúlyozott szénhidrát-tartalmú - magyarázta Rydberg. - Jót tesz
maguknak.
  - A másik ember is ezt ette? - kérdezte Derec.
  - Méghozzá elég jóízűen - felelte Euler.
  - Nem csoda, hogy meghalt - morogta Katherine. - Ez egyszerűen ehetetlen.
Keressenek valami mást, aminek jobb íze van.
  Derec megevett még egy falatot, de ezúttal befogta az orrát. A szag
leválasztása segített valamit, de nem eleget. A ragacsnak határozottan
kellemetlen mellékíze maradt. Hogy ehette meg ezt az a másik fickó egyetlen
zokszó nélkül? Egyre újabb rejtélyek.
  - Mennyi időbe telik, amíg kerítenek valami mást? - érdeklődött Derec.
  - Talán holnapra? - javasolta Rydberg. - Pedig olyan büszkék voltak rá az
élelmiszerellátóban. Nehéz lesz olyasmit találni, aminek ugyanekkora a
tápértéke.
  - Felejtse el a tápértéket - mondta Derec. - Tanulmányozzák az emberi
ételeket, és nézzék meg, hogyan lehet a maguk technikájával pontosan leutánozni
őket - Katherine-re nézett. - Azért meg kéne próbálnunk leküzdeni valamennyit
belőle, hogy megmaradjon az erőnk.
  A lány komoran bólintott. - Eddig már én is eljutottam - közölte, és
Rydbergre nézett. - Hozzanak sok vizet.
  A robot sietet engedelmeskedni. Egy aranykancsót emelt le a felszolgáló
kocsiról, és újratöltötte a poharat.
  - Mikor halt meg ez a David? - kérdezte Derec, aztán befogott orral legyűrt
egy újabb falatot.
  - Hét nappal ezelőtt - mondta Rydberg, aki már visszaült és gondosan úgy
helyezte el a kancsót, hogy mindketten egyformán jól elérhessék.
  - Nos, akkor ez kizár minket a gyanúsítottak köréből - örvendezett Derec.
- Mi csak tegnap este érkeztünk.
  - Meg kell bocsátania - szólt Rydberg udvariasan - de Katherine már kimutatta
az iránti hajlamát, hogy ne az igazat mondja...
  - Ez meg mit jelentsen? - dühöngött Katherine.
  - Nem sértésnek szántam - mondta Rydberg. - Egyszerűen arról van szó, hogy a
délutáni beszélgetések nyomán kérdéses a szavahihetősége. Pillanatnyilag nem
tudjuk, hogy megbízhatunk-e abban, amit bármelyikük mond.
  - Még azt sem tudjuk, mi ez a hely itt - szólt Derec.
  - Akkor hogy jöttek ide? - kérdezte Euler, és elfordította a fejét, hogy
közvetlenül Derecre nézhessen.
  - Én... - kezdte Derec, de aztán visszafogta magát. Nem akarta kikotyogni,
hogy tud a Kulcsról. Ez volt az egyetlen fegyverük, az egyetlen lehetséges
megmentőjük: nem rukkolhatott ki vele már a játék elején. - Nem tudom.
  Rydberg hosszú másodpercekig meredt rá, mielőtt megszólalt: - Ha hiszek
magának, akkor ez azt jelenti, hogy vagy az éterből materializálódott, vagy a
tudta és beleegyezése nélkül hozták ide.
  Derec válaszképpen kiragadta a társalgás irányítását a robot kezéből. - Maguk
mondták, hogy az a David is mintha a semmiből került volna elő. Őt sosem
kérdezgették arról, honnan jön?
  - De igen - felelte egyszerűen Euler.
  - És mégsem tudnak semmit a hátteréről - mondta Derec. Igyekezett elterelni a
figyelmét az ételről azzal, hogy a nyomozásra koncentrált. Vele szemben
Katherine benyelte az összes ételt, és nagy kortyokban itta rá a vizet.
- Milyen volt a ruhája?
  - Mezítelen volt - közölte Euler. - És úgy is maradt.
  A két ember összenézett. A ruhátlanság megszokott és általános dolog volt az
űrászvilágokon, az itteni időjárás mellett viszont aligha volt megfelelő
viselet. - Mikor nézhetjük meg a testet? - érdeklődött Derec.
  - Az nem lehetséges - mondta Euler.
  - Miért?
  - Azt nem mondhatom meg.
  - Nem tudja vagy nem akarja megmondani? - bőszült fel Derec.
  - Nem tudom és nem is akarom - válaszolta Euler.
  - Akkor hogyan várja el tőlünk, hogy kiderítsük a halál okát? - kérdezte
Katherine.
  - Ha egyikük vagy mindkettőjük a gyilkos - mondta Euler - akkor már most is
tudják a halál okát.
  - Szóval már eldöntötte, hogy bűnösök vagyunk - mutatott rá Derec. - Ez nem
igazságos.
  - Más lehetőség nincsen - közölte Rydberg.
  - Ha a lehetséges tartományt már kimerítették - felelte Derec - akkor itt az
ideje, hogy számbavegyék a lehetetlent is. Ártatlanok vagyunk, és nem fogják
tudni bebizonyítani az ellenkezőjét. Tehát a halál oka valami más.
  - Az emberek képesek ölni - jegyezte meg Euler hangos villám-dördülés
közepette. - Az emberek képesek hazudni. Maguk az egyetlen emberek itt, és
gyilkosság történt.
  - Mi a semmiből jöttünk - dobta vissza a labdát Derec. - És David is. Mások
is jöhettek a semmiből, akiket még nem találtatok meg. És ha mi követtük volna
el a gyilkosságot, gondolod, hogy itt maradtunk volna utána, hogy
elkaphassatok?
  A robotok megint összenéztek. - Ön olyan logikai kérdést vetett föl, amire
választ kell adni - mondta Euler. - Beleegyezünk abba, hogy önök nyomozzanak.
  - De hogyan nyomozhatnánk, ha nem férhetünk hozzá mindenhez?
  - Minden egyéb forrás a rendelkezésükre fog állni - szólt Rydberg, aztán
felállt. - Végeztek az evéssel?
  - Most igen - felelte Derec. - De holnapra igazi ételt akarunk.
  - Megtesszük, ami tőlünk telik - állt fel Euler is. - Addig itt maradnak.
  - Azt hittem, hogy kimehetek - mondta Derec.
  - Eső közeledik. Túl veszélyes. A saját biztonságuk érdekében ma estére itt
maradnak. Már tudjuk, hogy nem lehetünk biztosak a szavaitok igazságában, ezért
itt hagyunk egy robotot, hogy biztosak lehessünk abban: nem mentek el.
  - Nem tudhatjátok biztosan, hogy valami rosszat tettünk. Nem bánhattok velünk
úgy, mint a rabokkal - tiltakozott Katherine.
  - Nem is bánunk - mondta Rydberg, és ajtó felé indult. A szervorobot az
asztalhoz zümmögött, és fémkarjaival berakodta magába a tányérokat és
evőeszközöket.
  - Sok dolog van, amiről beszélnünk kell veletek - mondta Derec.
  - Majd holnap - felelte Euler. - Meghatározott időben kihallgatást fogunk
tartani, ahol majd több témát megbeszélünk. Addig nem tudjuk beilleszteni a
napirendünkbe. Jelenleg meglehetősen elfoglaltak vagyunk. - A robot megfordult,
és kifelé indult.
  - Először kérdeznék még néhány dolgot - ugrott Derec az ajtó és a robotok
közé. - Azt mondjátok, hogy nem vagyunk foglyok, mégis bezártok minket. Meddig
kell itt maradnunk?
  - Amíg így biztonságos - felelte Rydberg.
  - És ha aztán kiengedtek - erősködött Derec - honnan tudjátok, hogy nem
próbálunk megszökni?
  - Szoros megfigyelés alatt fogjuk önöket tartani - válaszolta Rydberg.
  Ezzel a robot határozottan, de szelíden félretolta Derecet, és az ajtóhoz
lépett, nyomában a sietős szervóval. Derec megpróbált velük együtt kimenni, de
egy szögletes robot elállta az útját. A gép testét összevissza színes csíkok
borították, amitől olyan volt, mint egy festőpaletta.
  - Állj félre - parancsolta Derec a gépnek.
  - Önnek most veszélyes ott kint. Nekem az a feladatom, hogy itt bent tartsam
önt a biztonságban, és ne beszélgessek önnel, nehogy becsapjon.
  - Én? - hüledezett Derec. - Becsaplak téged?
  A robot megnyomta az ajtózáró gombot, mire a panel a helyére csusszant. Derec
odafordult Katherine-hez. - Ehhez mit szólsz?
  A lány leült a szófára, és nyújtózkodni kezdett. Kimerültnek tűnt. - Fogva
tart minket egy falka robot, akiknek senki sem parancsol - sóhajtott. - A
halott ember pedig nyilván exhibicionista volt, aki ráadásul úgy látszik,
mindent megevett. Azt akarják, hogy bizonyítsuk be az ártatlanságunkat, de
közben nem hajlandók megmutatni a holttestet - Hirtelen összeszűkülő szemmel
felpattant. - Derec, ki kell jutnunk innen.
  - Nem fognak semmit tenni, amíg nincs bizonyíték a bűnösségünkre - felelte
Derec. - Az ő természetük nem ilyen. Itt maradunk, amíg nem tisztázódnak a
dolgok. Akkor aztán boldogan útnak eresztenek minket. Amellett kezd kíváncsivá
tenni ez a hely. Hogyan működik... és miért működik?
  A lány lefeküdt és a plafont bámulta. - Én nem vagyok olyan biztos benne,
hogy eleresztenek minket - mondta távoli hangon. - Azt hiszem, valami komplett
őrületbe keveredtünk. Egy emberek nélküli robot bármilyen fura elhajlásra képes
lehet.
  - De nem egy... mit is mondtál... komplett őrült elhajlás - morfondírozott
Derec. - Nem lehetnek örültek: az őrületben nincsen logika. Különben miért
gondolod, hogy valamibe belekeveredtünk? Egyszerűen idekerültünk, valamilyen
okból, ami még nem világos előttünk. Talán az idő majd segít, hogy rájöjjünk.
  - Majd te kitalálod - mondta a lány. - Én fáradt vagyok.
  - De én nem - Derec kiment az erkélyre. A metsző szél az arcába vágott. Az
ijesztő tűzijáték még tartott. - Kimegyek ma este, és körülszimatolok egy
kicsit.
  A lány fölkelt és odament hozzá. - Azt mondták, hogy veszélyes - szólt
halkan, és a fiú karjára tette a kezét. - Holnap menj.
  - Az ő figyelő tekintetük alatt? - rázta meg a fejét Derec. - Egyedül kell
mennünk, és ennek most van itt az ideje. Egy kis eső nem fog megártani.
  - Maradj - kérte a lány. - Félek.
  - Méghogy te félsz! - nevetett Derec.
  A lány elhúzta a kezét. - Rendben - mondta. - Menj csak ki és ölesd meg
magad. Különben is elegem van már belőle, hogy folyton vigyázzak rád.
  - De mérges vagy.
  - Te meg hülye - A lány elfordult és kitekintett a lenyűgöző városra. Most
ébredt rá, hogy ezt a szépséget egyedül ők tudják értékelni. És ebben volt
valami kimondhatatlanul szomorú. - Hogyan játszod ki az ajtónállót?
  - Megfogadjuk a tippjét, és becsapjuk - jelentette ki Derec.
  - Becsapjuk? 
  - Segítesz?
  A lány megfordult és visszament a lakásba. - Bármit megteszek, hogy
megszabaduljak tőled - szólt hátra a válla fölött.
  Derec terve elég egyszerű volt, de csak egyszer kísérelhette meg a
végrehajtását. A robotok hamar kiismerték az emberi természet kettősségét, és
ezzel a tudással vértezték fel magukat a védekezéshez. De egy alkalommal
sikerülhet.
  A kanapé mögé kuporodott, és összegömbölyödve várt. Amikor már nem látszott
az ajtó felől, Kate mély lélegzetet vett, és megpróbálta kinyitni - zárva volt.
  Vállat vont Derec felé, aztán rémült sikoltozásba kezdett. Egy pillanat alatt
kinyílt az ajtó, és az őrrobot állt a bejáratban.
  - Mi a baj?
  - Derec! - visította a lány, és kifelé mutatott. - Kiesett az erkélyről!
  A robot habozás nélkül begurult a szobába, hogy leellenőrizze a történet
hitelességét. Az erkélyre sietett, és kihajolt a korlát fölött, hogy szemügyre
vegye az éjszakát.
  Derec felugrott a kanapé mögül, hangtalanul az ajtónál termett, és kirohant a
lifthez, ami egyenesen levitte a földszintre. Megtette első valamire való
lépését a Robotváros rejtélyének megfejtése felé. Szabad volt, de hogy ez mit
is jelent, azt csak homályosan sejtette.

2. fejezet
A zsilip

  Derec kilépett a széles utcára, és átvágott rajta a fél háztömbnyire eső
épületek árnyékába. Ott megállt, és néhány percre visszafordult, hogy szemügyre
vegye a környéket, ahonnan eljött. Igyekezett jól az eszébe vésni a tornyuk
körüli épületek helyzetét és alakját. Ha a megérzései nem csalnak, és a város
valóban kifelé fejlődik, akkor elég nehezen fog visszatalálni, ha ugyan
visszatalál egyáltalán. Mégsem aggódott túlságosan miatta. Teljesen
biztonságban érezte magát ebben a robotvilágban, és úgy gondolta, ha eltéved,
akkor egyszerűen feladja magát az első rokonszenvesnek látszó robotnak, és az
majd visszahozza.
  Miután ezt tisztázta magában, teljesen annak szentelhette a figyelmét, hogy
felfedezze ezt az új világot, ahová a kiszámíthatatlan sors vetette. Jelenlegi,
eredendően ártatlan és tudatos állapotában Derec nem tudta nem a sors kezét
látni bolyongásaiban. Mintha emlékezetkiesése valamiféle érzelmi és szellemi
tisztítótűz lett volna, amely csak előkészítése egy hosszú útnak, ahol
Robotváros csupán egy állomás. Mivel ez volt az egyetlen érzés, vagy
szükséglet, amivel számolnia kellett, lelkesen és kedvvel indult el,
összeszedve minden humorát. Katherine sosem fogja megérteni az érzéseit ebben
az ügyben, de Katherine-nek van egy élete, amihez visszanyúlhat, és vannak
emlékei, amik összetartják. Derec számára azonban ez jelentette az egész
világot, és annyit akart megtudni róla, amennyit csak lehetett.
  A város úgy nyújtózott körülötte, mint valami roppant óramű. A hegyes
tornyoktól zömök raktárakig váltakozó épületek alakja mind tökéletes és soklapú
volt, mint a növekedő kristályoké. A formák szemmel láthatólag legalább annyira
szolgáltak valami pragmatikus szükségszerűséget, mint esztétikai örömet. Ez a
megfigyelés egy elmélet magját vetette el Derec agyában, amelyet részletesen is
ki akart dolgozni, amint lesz ideje elmélkedni. Mert légüres térben semmi sem
létezik. A robotokat nem egyenként motiválják logikátlan érzelmek. Okuk kell,
hogy legyen a cselekedeteikre, és amennyire Derec látta, a tetteiket valami
abszolút dolog irányítja, annak ellenére, hogy Rydberg állítása szerint
autonómok.
  A jéghideg szél úgy hasított bele, mint kés a vízbe. Az ég rengett és
háborgott, Derec mégis valami állandó, lázas tevékenységet érzékelt maga körül,
amely fenntartotta a Robotváros mechanizmusának belső ritmusát és célját.
Robotok százai jártak az utcán körülötte, mindegyik valami céllal mozgott. Rá
sem hederítettek Derecre.
  Az utcák tiszták voltak, még az unalmas-sima házfalakra festő robotok is
közel tartották a festékszórót a célponthoz a heves szélben - ami valószínű
magyarázattal szolgált az ajtónálló robotot tarkító festékcsíkokra. átalakított
bányászjárművek húztak el mellette elromlott gépekkel és hulladékfémmel
megrakva. Elülső fényszóróik úgy világoltak az úton, mint roppant gépi
szentjánosbogarak. Alig húzódott be az árnyékba, amikor egy egész csapatnyi
munkásrobot haladt el előtte egy számára ismeretlen felügyelőrobottal valami
nyitott gépszállítóban. Rá sem pillantottak, úgy tűntek el egy távoli sarok
mögött. Derec arra gondolt, hogy a nyomukba szegődik, de aztán úgy döntött,
hogy először inkább a lassú felderítést választja. Rá akart érezni erre a
világra.
  A kérdések szinte végtelen folyamban sorjáztak az agyában, a válaszok pedig
csak egyre újabb kérdéseket hoztak magukkal. Ki alapította a Robotvárost, és a
robotok miért nem ismerik saját eredetüket? Miért ezen a helyen, éppen ezen a
bolygón? Miért építettek emberi léptékű várost egy nem emberi világra? Euler
azt mondta, hogy Robotváros tökéletes az emberek számára - de miért? Derec
számára a gyilkosság csak apró kellemetlenség volt, de komoly szövődményekkel.
Őt igazából a város érdekelte, a város mögötti mozgatórugók.
  A vacak étel további kérdéseket vetett föl. Az űrászrobotokat az emberi
gazdák gépi segítőtársául tervezték. Az űrászrobotok TUDTÁK, hogyan reagálnak
az emberek az ételre. Az itteni robotok csak alapvető ember-ismerettel és a
Robotika Három Törvényének ismeretével rendelkeztek, mint alappal, de fogalmuk
sem volt az emberek specifikus, kondícionált reakcióiról. Szinte úgy tűnt,
mintha tervezésük az egyenlőségen alakuló emberi kapcsolatok felé irányította
volna őket, nem pedig az úr-szolga típusú hierarchia felé. Mintha tisztában
lennének kapcsolatuk természetével az EMBER nevű állattal. Szédítő feltételezés
volt ez, amit majd szintén tovább kell gondolnia.
  Végül ott van a halott ember. Ő hol illik bele a képbe...és miért? Derec sima
laphoz hasonlító agya szivacsként szívott magába mindent, amit maga körül
tapasztalt. Érzékelését nem zavarták meg elmúlt gondolatok és érzések.
Részletekbe menő figyelmét semmi sem kerülte el, főleg Katherine reakciója
akkor, amikor Euler kimondta azt a nevet - David.
  Mit jelenthetett ez? Szó szerint csak belebotlott Katherine-be, a lány mégis
a rejtély nélkülözhetetlen darabjának tűnt. Mi lehet a szerepe? Megint úgy
látszott, hogy a sors a rendező - helyet mindennek, és mindent a helyére. úgy
érezte magát, mint egy kirakósjátékot rendezgető vak, aki tapogatózva, a látás
segítsége nélkül keresi az összeillő darabokat. Nem tehetett róla, de kedvelte
a lányt, és erős testi vonzalmat érzett iránta, amit nem is bánt, de ezzel
együtt nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy a lány nyakig benne van az ő
igazi személyazonosságát és céljait elrejtő műveletben. És megint az örök
kérdés - miért?
  Folytatta útját az utcán. Bár az épületek csodálatosak voltak, nehezen
lehetett volna leírni őket. Semmiféle jelzés nem volt rajtuk. A raktárakat
felismerte, mert alkatrészeket hoztak-vittek belőlük, a többi építmény céljára
azonban semmiből nem lehetett következtetni. Ha találna egy adminisztrációs
épületet, akkor megpróbálhatna rákapcsolódni egy terminálra, és föltehetné a
kérdéseit. Az a piramis, ahol ő és Katherine materializálódtak, és amit a
robotok Kompassz Toronynak neveztek, mozdulatlannak látszott. Bár úgy tűnt,
hogy minden más e köré van szervezve, még nem akart visszamenni oda.
  Az utcán járó robotok észre sem vették, amikor elhaladt mellettük. Volt
bennük valami sietség, aminek az okát Derec nem tudhatta. Megállított egy
házirobotot, ami éppen olyan volt, mint az ő ajtónállójuk, azzal a
különbséggel, hogy ennek nagy lapátok voltak a kezei helyett.
  - Tudsz beszélni? - kérdezte tőle Derec.
  - Igen, teljesen bizonyosan - felelte a robot.
  - Az adminisztrációs épületet keresem.
  - Én nem tudok arról, hogy itt lenne ilyen.
  - Hol találom a legközelebbi számítógép-terminált?
  - Sajnálom, de nem mondhatom meg.
  Derec felsóhajtott. Megint az önmagába visszatérő kör. - Miért nem?
  - Ha ezt megmondanám, akkor mindent tudna.
  - Miről tudnék mindent?
  - Arról a dologról, amiről nem beszélhetek. Ha akarja, maradjon itt, én pedig
keresek egy felügyelőt, és idehívom magához.
  - Nem, köszönöm - hárította el Derec, mire a robot megfordult, hogy
továbbmenjen. - Hé, mi ez a nagy sietség?
  - Az eső - mondta a robot, és az ég felé mutatott. - Jön az eső. Jobban
tenné, ha fedél alá húzódna - Ezzel a robot megfordult és elsietett. Dobozforma
teste ide-oda dülöngélt, amint tovagurult.
  - Mi van azzal az esővel? - kiáltotta Derec, de szavait elsodorta egy
hirtelen támadt széllökés.
  Egy pillanatig a robot távozó alakja után nézett, aztán rádöbbent, hogy az
utca, amin jár, máshogyan néz ki, mint egy pillanattal előbb. Az egész háztömb,
utcástól, mindenestül helyet változtatott, és egy kanyart alakított ki a
valamikor egyenes út helyén. Az a magas, katedrális-szerű épület, amit
vonatkoztatási pontnak választott, most teljesen eltűnt. Tíz perc leforgása
alatt tökéletesen eltévedt.
  Eltökélten nyomult tovább az egyre hidegebb szélben. Ha ez a világ olyannyira
tökéletes az embereknek, akkor miért ilyen rossz az idő?
  Egy jellegtelen sarokhoz érkezett, és azon az utcán találta magát, amin
egyszer már járt, a parádé alatt. Különösen széles volt, és egy nagy vízvezeték
osztotta ketté.
  A vízelvezető széléhez lépett, és a sötét, zuhogó vízbe nézett, ami majdnem
negyedmagasságig megtöltötte a csatornát. Honnan jön ez a víz? És hová folyik?
A víz miatt építették ide Robotvárost, vagy a víz az építés valamilyen
következménye?
  De a víz csak rohant, sötéten és kifürkészhetetlenül, mint Derec múltjának és
talán jövőjének is szinte jelképeként. A víz titkát ki tudja deríteni.
Visszamehet a forrásához, és követheti célja felé. Kiismerheti. A gondolat
felvidította, hisz ugyanezt az életével is megteheti. Ha elfogadja azt, hogy a
sors, és nem a véletlen hozta erre a lehetetlen helyre, akkor ennek a sorsnak a
forrását is megtalálhatja a városban.
  Ha jól követi, akkor felderítheti a város eredetét, és ezáltal a saját
eredeteit is. Mindez teljesen logikusnak tűnt, mert nem szabadulhatott a
gondolattól, hogy ő és a Robotváros eltéphetetlenül kapcsolódnak egymáshoz,
fizikailag, érzelmileg, sőt, talán metafizikusan is.
  Ha kutatómunkája kudarcot vall, legalább akkor is elfoglalja valamivel
önmagát, üres elméjét. A vízzel kezdi - végigköveti a forrástól a torkolatig,
fölfedi a miértjét. A robotokkal folytatja, megnézi, hogy mit tudnak, mit nem
tudnak, mit hajlandók elmondani neki, és mit tud kiszedni belőlük akaratuk
ellenére. Aztán ott van Katherine. Úgy kell kezelnie őt, mint egy barátságos
ellenfelet, és minden szegényes rendelkezésre álló fortélyával arra kell
törekednie, hogy kiderítse a lány helyét az egészben.
  A víz megcsobbant, mintha követ dobtak volna bele. Derec körülnézett, de a
halványan derengő épületeken és a titokzatos céljuk felé siető robotokon kívül
semmit sem látott.
  Újabb csobbanás hallatszott egy kicsit lejjebb a vezeték mentén, aztán még
egy, közel az előbbi helyhez. Éppen arrafelé fordult, amikor jéghideg vízcsepp
loccsant szét a vállán.
  Igazából nem is a csepp volt rá a megfelelő szó. Inkább úgy érezte, mintha
egy pohár vízzel öntötték volna nyakon. Gallérja csurom vizes lett, a válla
fázott. Újabb víz toccsant mögötte az úttestre, még az első cseppnél is
nagyobb. Nedves kör maradt utána a földön.
  Derecnek alig egy másodperce volt arra, hogy felmérje, mi történik. Alighogy
elkezdte kapisgálni, mit jelent egy igazi nagy vihar, amikor elszabadult az
özönvíz.
  A zápor szinte elsöprő erővel zúdult Derecre, homályos függönye egy
szempillantás alatt elzárta előle a kilátást. Fázott, reszketett: az eső
könyörtelenül ostorozta, moraja süketen visszhangzott Derec fülében.
  A karjával védte fejét, de a fagyos zuhatag elzsibbasztotta vállát, hátát. A
lehető leggyorsabban fedél alá kellett volna kerülnie, de máris elvesztette
tájékozódó képességét az átlátszatlan vízfüggöny mögött.
  Próbaképpen lépett egyet arra, amerre a házakat sejtette. Ha rossz felé
indul, beleesik a vízcsatornába, és elvész a rohanó áradatban.
  Lassan tapogatta ki az utat az épületek, a biztonság felé. úgy érezte, hogy
ennyi idő alatt már rég oda kellett volna érnie - nem lehettek messzebb tíz
méternél - mégsem volt még ott. Talán rossz irányba indult, és az úttest közepe
felé tart?
  Egyre nehezebben tudta tartani az egyensúlyát. A víz már a bokájáig ért az
utcán, és nagy erővel nyomult vele szemben. Elvesztette lába alól a talajt és
térdre esett, de sikerült újra talpra állnia. Ruhái már teljesen lucskosak
voltak, és jégcsapként lógtak rajta. Minden egyes lépés roppant erőfeszítésbe
került.
  " A tökéletes világ ", morogta magában, és szorult helyzete ellenére
halványan elmosolyodott.
  Éppen el akart térni eddigi útirányától, hogy találomra másfele induljon,
amikor egy épület szilárd tömege kezdett kirajzolódni a szeme előtt. Néhány
utolsó fáradságos lépés után hirtelen kint volt az esőből, valami tető alatt,
ami az épület homlokzatából nyúlt ki.
  Egyik kezével letörölte a vizet az arcáról, aztán reszketve maga köré fonta a
karját a nedves hideg ellen, és számot vetett helyzetével. A tető csak egy
méterre nyúlt előre, oldalirányban pedig mindkét oldalán úgy három méterre.
  A tetőn túl semmit sem látott. A zubogó víz átláthatatlannak bizonyult. A ház
homlokzata sem ígért semmi jót. Teljesen sima volt, egyetlen ajtó vagy ablak
nélkül. Mégis furcsamód, amikor megérintette, melegnek érezte, a levegő
hidegsége ellenére. Kicsiny világa tehát egy ötször egy méteres téglalap volt.
A földet borító víz a bokája után most már a vádlijáig emelkedett, sodrása
keményen feszült a lábának.
  Percekig állt ott csattogó foggal, és átkozva a végzetet, ami ebbe a
pokolzugba hozta. Bénult búskomorsága csakhamar elkerülhetetlenül haragba
fordult.
  - A fene egye meg! - kiáltotta, nem tudta, kinek, minek. - Miért éppen én?
  Tehetetlen dühvel fordult vissza a falhoz. Öklével mérgesen a falba bokszolt
- és a keze belesüppedt az anyagba!
  - Aaaaahh!
  Döbbenten felordított, és ösztönösen hátraszökkent.
  A tető pereméről lecsorgó vízesést éppen az arcába kapta, és amikor félre
akart lépni előle, az alsó folyam verte le a lábáról.
  Alámerült, aztán lélegzetért küszködve bukkant fel újra, de felállni nem
bírt: magával ragadta az áradat. Visszasodorta az utcára. Mintha az úttest maga
is a vízcsatorna felé lejtett volna. Ebben a helyzetben szó sem lehetett arról,
hogy megkísérelje megvetni a lábát. A legfontosabb e pillanatban az volt, hogy
a fejét a víz felszíne fölött tartsa. Csak az életben maradás számított. 
  Érezte, hogy átsodródik a vízvezető pereme fölött, és belecsobban a zubogó
folyamba. Elmerült, de a víz fenekét nem érte el. Dermedten és fulladozva
bukkant fel újra, de a sebes áradat csak vitte, húzta, szívta lefelé.
  A vízfolyás végét akarta megnézni. Hát most hamarosan láthatja - ha elég
sokáig sikerül életben maradnia.

  Katherine Euler mellett állt az erkélyre nyíló kijáratban, és kifelé bámult
az átlátszatlan vízfalra, és hirtelen úgy érezte, hogy Robotváros nem is
létezik, csak egy hiperaktív, túl sok kozmikus sugárzásnak kitett agy
képzelgése. Az eső végeláthatatlan folyamban zúdult lefelé. Ilyen esőt még
sohasem látott, de nem is hitte, hogy egyáltalán létezik. Meg is rémült tőle,
olyannyira, hogy félelme majdnem elnyomta nyomorúságos helyzetük feletti dühét.
De csak majdnem.
  - Miért ment ki? - kérdezte Euler.
  - Már megmondtam - felelte a lány. Elfordult a hihetetlen zuhatag
látványától, és visszament a lakásba. - Meg akarta nézni a várost.
  - De hát megmondtuk neki, hogy veszélyes.
  Katherine leült az ágyra, és karját összefonta a melle előtt. Tőle aztán
nyugodtan elnyelheti akár egy fekete lyuk is Derecet, a robotjaival együtt.
- Vagy nem hitt neked, vagy nem törődött vele - közölte. - Miért itt
álldogálsz, és miért engem kérdezgetsz ahelyett, hogy kimennél megkeresni?
  Rydberg lépett be a hálószoba felől, ahol nyilván alaposan körülnézett, hátha
Katherine hazudott. - Mindent megteszünk, ami lehetséges - szólt. - Nagyra
értékeljük az aggodalmát. A miénk is legalább akkora, mint az öné.
  - Én nem aggódom - mondta a lány nyersen. - Ennél kevésbé már nem is
törődhetnék vele.
  A robotok összenéztek. - Hát ön nem aggódik egy emberi élet lehetséges
elvesztéséért? - tette fel a kérdést Euler.
  Katherine felpattant az ágyról. - Úgy érted, lehet, hogy...?
  - Meghalt? - segítette ki Rydberg. - Természetesen. Mi figyelmeztettük
önöket, hogy veszélyes.
  Derec távozása óta immár vagy ötvenedszer, a lány odarohant az erkélyajtóhoz,
és kibámult a tömör vízfalba. Derec már órák óta távol van, régebben, mint ami
normális lenne. Ha valami történt vele...
  - Miért ment ki? - kérdezte mögüle Euler.
  - Már megint! - jajdult fel a lány. - Mindig ugyanaz a kérdés! Miért kérdezed
folyton ezt?
  - Mert nem értjük - ment oda hozzájuk Rydberg. - Tudniuk kell, hogy a robotok
nem hazudnak.
  - Tudjuk - felelte a lány.
  - Akkor miért kockáztatja az életét, amikor megmondtuk, hogy veszélyes? -
kérdezte Euler.
  - Először is, talán más fogalmai vannak a veszélyről, mint nektek - kezdte a
lány. - Ezentúl pedig jobban vágyott arra, hogy megismerje ezt a ti őrült
városotokat, mint amennyire a veszélytől félt.
  - Úgy érti - mondta Euler - hogy szándékosan teszi kockára az életét, pusztán
a kíváncsiság miatt?
  - Valahogy úgy.
  - Elképesztő.
  - Hadd kérdezzek valamit - bökött a lány mutatóujjával Euler
mell-szenzoraira. - Ha annyira akarjátok, hogy itt emberek éljenek, akkor miért
olyan helyet választottatok, ahol ilyen veszélyes az időjárás?
  Rydberg mintha habozott volna, mintha valami belső mérce szerint mérlegelné
az adandó választ. - Az itteni időjárás nem természettől fogva ilyen -
jelentette ki végül.
  - Természettől fogva - ismételte Katherine. Ezek a kulcsszavak. - Ez azt
jelenti, hogy valami hátrányosan befolyásolta az éghajlatot?
  - Igen - felelte Euler.
  - És mi volt az? - kérdezősködött tovább a lány.
  - Azt nem mondhatjuk meg - szólt Rydberg. Odament az ágyhoz, és benézett
mögé.
  - Mennyi ideig tart még? - kérdezte a lány.
  - Valószínűleg egy órán belül vége lesz - közölte Euler. - Akkor majd
megkezdhetjük a mindenre kiterjedő kutatást Derec barát után.
  Egy gondolat hasított hirtelen Katherine-be. Próbálta elnyomni magában, de
nem sikerült. - Az a másik ember... David is így halt meg?
  - Okozhatta ő az esőket - válaszolta Euler - de nem miattuk halt meg.
  - Ezt nem értem.
  - Késő van már az embereknek - mozdult Rydberg az ajtó felé. - Aludnia kell,
különben kárt szenved az egészsége.
  Ezzel a két felügyelőrobot hangtalanul kiment a folyosóra. Az ajtó bezáródott
mögöttük.
  Katherine magára maradt, csak az ajtó előtt állt az őrködő robot. A lány
lefeküdt, és szorosan összegömbölyödött. - Ó, David - sírta a ruhája ujjába.
- Miért kellett ennek így lennie?

3. fejezet
A kihatoló

  Derec úgy sodródott a vízvezetőben, mint egy darab fa. Teste elmerevedett,
nem volt többé ura sorsának és érzékeinek. Fülében a víz zubogásával egész léte
egyetlen pont köré csomósodott: a víz fölött tartani a fejét. Semmi más nem
számított: az élet a saját lényegére redukálódott. Nem félt, hisz arra nem
maradt ideje, és addigi élete sem pereghetett le a szeme előtt, mert nem volt
mire emlékezzen. Csak a víz létezett, meg a dermesztő hideg - és a Halál
mindenhol jelenvaló társasága.
  Utazása tarthatott néhány percig, de egy örökkévalóságig is - már nem
számolta az időt - de amikor érezte, hogy szabadon esik a levegőben, agya
rákattant az új valóságra, és kérdezősködni kezdett.
  Zuhant a forró, nedves szélben. Egy csupasz fénypászma fogta be, de mielőtt
még igazából megörülhetett volna ennek, meleg vízbe csobbant.
  Jó adag vizet nyelt sietősen behabzsolt lélegzetével együtt, és amikor a
felszínre pattant, mint egy parafa dugó, köhögött és zihált. Szívverése
dübörögve visszhangzott a fülében. Kezdett pánikba esni, de aztán erőszakkal
megnyugtatta magát, amikor látta, hogy a víz nem folyik, csak gyűlik.
  A vizet taposva hálatelt szívvel gondolt előző létének életmentő
úszóleckéire. A hátár feküdt, úgy lebegett tovább. Apró áramlatok rángatták
erre-arra. Teste borzasztóan sajgott a vízvezetékben elszenvedett
megpróbáltatásoktól. Az utolsó cseppnyi energia is kiment belőle.
  A feje fölött valami mennyezet-féle volt, melyet apró fények tettek
homályosan láthatóvá. Vízesések moraja töltötte be az egész helyet, ő pedig
elfordította a fejét, hogy vethessen egy pillantást a környezetére.
  Körülbelül százméternyire volt egy hatalmas, négyzet alakú medence szélétől,
amely úgy ezer méteres lehetett. Egymástól szabályos távolságban elhelyezett
vörös fények szórták kísérteties fényüket mindenüvé. A medence minden oldalának
közepén volt egy vízbevezető, összesen négy, kiömlő vizük kihunyófélben lévő
pulzárként ragyogott a rőt világításban. Ez a négy kivezetőnyílás okozta a
rettentő zajt, ami a fejében dübörgött, visszhangozva csapongva a zárt térben.
  Hol van? Valamiféle tárolóban, talán vízgyűjtőben. Víztartalékokra minden
városnak szüksége van. Ez itt nyilván kapcsolódott egy vízműtelephez, amely a
nemlétező emberi lakosság ellátását szolgálta. Ez csak megerősítette Derecnek
azt a korábbi feltételezését, hogy ezt a várost nem kizárólag robotoknak
szánták. Itt komoly gyarmatosításról volt szó.
  Újabb felfedezés hasított belé. A tározó megmentette az életét. A
vízvezetékben sodródva már kezdtek mutatkozni rajta a kihűlés jelei, de a
tároló meleg vize kiolvasztotta.
  Miért meleg a víz? Kétségtelenül melegebb volt az emberi testhőmérsékletnél,
talán tizenöt fokkal is, ezenkívül valószínűtlenül meleg fuvallatok süvítettek
át a termen, hangosságban vetekedve a kiömlő víz dübörgésével. Ami azt illeti,
a simogató meleg és a pihenés már el is tompította az érzékeit. Rádöbbent, hogy
most áteshet a ló másik oldalára, azaz túlmelegedhet a teste. Akár kihűl, akár
megfő, az eredmény ugyanaz. Ki kell jutnia a vízből, mielőtt végzetes
túlterhelés éri a szívét.
  Még mindig háton lebegve enyhén tempózni kezdett a lábával, miközben a
kezével is paskolni kezdett. A tározó végében mintha robot mozdult volna, de
Derecnek nem volt annyi ereje, hogy olyan messzire elússzon. Fogalma sem volt,
merre kéne indulnia, ezért egyszerűen a legközelebbi part felé vette útját.
Haladása így is meglehetősen lassú volt, mivel a beömlő vizek saját áramlatokat
gerjesztettek.
  Laza tempóban, de elszántan úszott, közben még arra is sort kerített, hogy
leltárba vegye a testét. Igencsak vad útja volt a vízvezetőben, de a várható
horzsolásokon kívül úgy látta, nincs komoly baja.
  Ahogy a medence pereme felé közeledett, észrevette, hogy a kifolyónyílásokból
ömlő folyam jelentékenyen meglassúdott, amiből arra következtetett, hogy kint
múlóban van a zivatar. Halvány fény kezdett beszüremleni a fedett medence köré.
Abból tudta, hogy kinappalodott.
  Végre elérte a partfalat, amely ugyanabból az anyagból készült, mint a város
többi része. Szabályos távolságban fémlétrák vezettek a peremre. Odaúszott a
legközelebbihez, hogy kimásszon.
  A víz alig három méterrel volt lejjebb, mint a medence teteje, és ez volt
Derec szerencséje, mert amikor mászni kezdett, érezte, hogy rosszul van. Teste,
amit a vízben oly könnyűnek érzett, most mintha tonnányi súlyú lett volna. Az
átélt stressz, a sodródás viszontagságai és a medence túlfűtött vize nem
maradtak hatás nélkül a testére. Lassan vonszolta fel magát a létrán, aztán
zihálva elterült a felső peremen, és úgy is maradt.
  Csak egy percre hunyta le a szemét, de azonnal elszállt. Nem tudta, mennyit
aludt, de amikor felébredt, hirtelen tért magához. Hangos robaj ostromolta a
fülét. Gyorsan felült, körbefordult a tekintetével, és látta, hogy egy nagy
gépezet közeledik felé a medence szélén. A motor dörgését erősítette fel a
barlangszerű környezet.
  A felállás is gondot okozott, hiszen még mindig gyengének érezte magát. Mégis
sikerült remegő lábaira állnia, és elindult a kivilágított terület felé a
medencén túl. Mindent látni akart, amíg még szabadlábon és kíséret nélkül van.
Ezután a robotok biztosan nem fogják ilyen könnyen szem elől téveszteni.
  A fények felé haladtában nyitott üregek mellett ment el, amelyekben
vízelvezető csövek voltak. A hatalmas vezetékek úgy kanyarogtak, mint a csomóra
kötött kötél, és mintha mozogtak, tekeregtek is volna, akár valami kígyóverem -
akár valami élőlény. Ezeken korláttal ellátott hidakon mehetett át, amelyek
egyszerűen kinyúltak a verem széléből a közeledtére. A szeme előtt nőttek, mint
a kristályok.
  A vermeket elhagyva zömök épületeket látott, amelyekről feltételezte, hogy
bennük folyik a tényleges víztisztítás. Munkásrobotok jártak fürgén ki-be az
üzembe, leginkább gépezeteket hurcolva mindkét irányba. Derec egy villanásnyira
fontolóra vette, hogy bemenjen az egyik ilyen épületbe, hogy működő terminált
keressen, de a továbbra is feléje közeledő gép látványa arra késztette, hogy
meggondolja magát.
  - EMBER! - harsant fel egy hangszóró-hang. - MARADJON OTT, AHOL VAN. NEM
MEGENGEDETT A TOVÁBBHALADÁS.
  A hang forrása felé fordult. Abból a robot-vezette járműből jött, amely gyors
iramban közeledett felé. Ideje mozdulni!
  Elrohant az épületek mellett a hátrább izzó fény-falak felé.
  - EMBER! - rikoltotta újra a hangszóró.
  Ólomlábakkal futott. Az egész fal fényben fürdött, és körbefogta az egész
tároló-területet. áttetsző volt, mint egy zuhanyozó-függöny, és Derec
észrevette: annyira vékony, hogy a kinti fény egyenesen átmegy rajta.
Megérintette, de szilárdnak bizonyult. Egy kicsit erősebben megnyomta, erre
besüppedt, éppúgy, mint az előző esti fal.
  Ekkor látta, hogy egy munkásrobot közelít a falhoz olyan húsz méterrel
arrébb, és egyszerűen átmegy rajta. Odarohant, miközben a robotos jármű egyre
jobban megközelítette. Amikor arra a helyre ért, semmilyen kijáratot nem
látott, de amikor felemelte a kezét, hogy megnyomja, a fal megnyílt, ő pedig
kilépett a nappali fénybe.
  Ragyogó, nyugalmas reggel volt. Nyoma sem látszott az előző esti
ítéletidőnek. A nap még alacsonyan állt az égen, de Robotváros már éber és
tevékeny volt.
  Éppen a település szívében találta magát, a tengelypontban, amely körül a
város kereke forgott. Látta a vízvezetéket is, ami úgy szelte át a várost, mint
egy roppant küllő, de látott más hasonló vízvezetőket is, más küllőket, amelyek
behálózták a város kerekét. Kezdett úgy gondolni a küllők közti területekre,
mint körszeletekre.
  Robotok tömegei igyekeztek sietősen az utcákon, mindig valahová tartva,
mindig valami előre meghatározott parancsnak engedelmeskedve. Sokan közülük a
vízműtelepre mentek.
  Egy kissé eltávolodott attól a ponttól, ahol kibukkant, aztán visszanézett a
tározó felé, és döbbenten tapasztalta, hogy erdőt lát! Aztán jött csak rá, hogy
az erdőt a tározó fölé telepítették, így a terület kettős célt szolgált. De
miért éppen erdőt? Mert hogy a robotoknak ez nem kell, az biztos.
  A szeme sarkából észrevette, hogy a nagy, kerekes jármű, ami a tárolónál
követte, most kijön a falból. Visszanézett először a városra, aztán az erdőre.
Ebben a véletlenszerű összevisszaságban könnyen egérutat nyerhet.
  Kicselezve üldözőjét, visszaszaladt a roppant tározóépülethez, és már indult
volna, hogy felmásszon az egyik támgerendán, ami az erdő szélét dúcolta alá. De
alighogy odaért, és megérintette az ívelt oszlopot, az mintha elolvadt volna,
és a helyén egy enyhén emelkedő lépcső támadt.
  Aggályok nélkül elindult felfelé, és bejutott az erdőbe. A talaj nedves és
süppedős volt. Amúgy is átázott cipője most még sárosabb lett. A fák kicsikék
voltak, sokszor alacsonyabbak, mint a körülöttük burjánzó aljnövényzet. Valami
homályos köd ülte meg az egész erdőt és minél beljebb ment, a köd annál sűrűbbé
vált.
  Derec nem volt növényszakértő, de feltételezte, hogy a fák egytől egyig
azoknak a fafajtáknak a távoli leszármazottai, amelyek valaha a Földön nőttek.
Az űrászok, bár nem szívesen emlegették semmilyen kapcsolatukat őseik
bolygójával, mindig tettek róla, hogy a földi növényeket és állatokat
meghonosítsák azon a bolygón, amelyet gyarmatosítottak. Derecnek fogalma sem
volt, hogy mindezt honnan tudja: elméje hirtelen villanásai megőrjítették
hézagosságukkal.
  A ködben és sűrű aljnövényzetben gázolva bolyongott a fák közt. Nyugtalanság
töltötte el ebben a megzabolázatlan környezetben. És tudta, hogy ezek az
érzések egy űrász gondolatai. Nem nagyon tetszett neki az erdő: a város
rendezettsége után vágyakozott. De egy ember számára ennek is megvan a maga
jelentősége. Szelídítetlen, de körülhatárolt, és esztétikailag kellemes,
anélkül, hogy irányíthatatlan lenne. Ez a hely a szépérzéket szolgálta - az
emberi szépérzéket.
  A lába valami keménybe és szilárdba ütközött. Megbotlott, és elvágódott a
puha talajon, miközben tetőtől talpig összesározódott. Megnézte a tárgyat,
amiben lesett, és egy rövid, a földből kiálló csővéget talált. Valami
ködszerűség ömlött ki a csőből, ugyanaz a köd, ami az egész környéket ellepte,
és Derec kezdte látni, hogy itt egy mesteri terv kelt életre.
  Egy darabig állt ott, aztán összerezzent, amikor mozgó árnyat pillantott meg
a homályban, olyan öt méterrel távolabb. Az egyik robot volt az. Hallgatózott,
és hallotta, amint köröskörül zörögnek a bozótosban. Lassan körülvették az
egész terepet, elvágva Derec útját.
  A fiú mély lélegzetet vett, aztán összegömbölyödve lefeküdt a földre, és
hallgatta a közeledő zajokat. Az erdő a víztározó fölött van, hogy alulról
lehessen táplálni a növényeket, közvetlenül a gyökereken keresztül. A köd pedig
valószínűleg széndioxid-pára, a fák fejlődésének elősegítésére. Honnan jöhet az
a széndioxid? Talán valami ipari folyamat mellékterméke, ami megmagyarázná a
meleget is a tározóban. Kifinomult és civilizált elrendezés, ökologikus város.
Vajon mindez robotok műve?
  Fémláb koppant alig egy karnyújtásnyira tőle. Le kellett küzdenie magában a
késztetést, hogy fölálljon, és vegyen egy szippantásnyi normális levegőt. A
robot hamarosan továbbment.
  Amikor hallotta, hogy a keresőosztag távolodik, talpra ugrott és visszarohant
arra, amerről jött. A robotok sokkal gyorsabbak és erősebbek nála, tehát most
nagyon meglepetésszerűen kell cselekednie.
  Perceken belül elérte az erdőszélt, és odasietett, ahol feljött. Az oszlop
megint a helyén volt, a lépcsőnek nyoma sem látszott. Lenézett az erdő
pereméről: a talaj jó tíz méternyi mélységben volt, ugrásról tehát szó sem
lehetett.
  - Ön, Derec! - szólt egy robothang a háta mögül. - Azonnal álljon meg! Állj!
  Derec leült a peremre, és lógázni kezdte lábait az oszlop előtt. Csodálatos
módon újra megjelentek a lépcsőfokok. Éppen akkor rohant le, amikor a robotok
kiértek az erdőből, és utána kiáltoztak, hogy álljon meg.
  A vízműtelep forgatagának közepén észrevett egy nagy, lapos járművet, ami
törött számítógépekkel megrakodva várta az indulást. Az utolsó lépcsőfokokat
átugorva rontott a kocsi felé. A robotok már a lépcső alján jártak.
  A teherjármű elindult, mielőtt odaért volna, de egy utolsó, kétségbeesett
vetődéssel elkapta, és felugrott a hátuljára. A törött számítógépek közül egy
apró, gömbölyű, fejnagyságú munkarobot sipított rá.

  Katherine a mosdókagylónál állt, a csapból ömlő langyos vizet figyelte, és
azon tűnődött, vajon hogyan oldható meg a vízvezeték-rendszer egy olyan
városban, ami állandóan mozog. Egy kis vizet paskolt az arcára, aztán a mosdó
feletti kis tükörbe pillantott. Szemei duzzadtak és karikásak voltak a
kialvatlanságtól, de az arca nyugodt maradt, meglepően nyugodt ahhoz a
rettegéshez mérten, ami az egész hosszú éjszaka alatt marcangolta.
  Derec eltűnt, talán meg is halt, ő pedig egyedül van egy őrült világban.
David-Derec csak izgalmas kalandnak tekintette ezt a helyet, a lány számára
viszont maga volt a börtön. Bárkinek, aki egy űrász-állomáson reked, az kéne
legyen az első dolga, hogy rádión keresztül értesíti a kutatócsapatokat és a
várakozó fogadókat. A robotok ezzel szemben kelletlenül - pontosabban kitérően
- viselkedtek, ha a kommunikáció kérdése került szóba. Ez minden másnál jobban
megijesztette Katherine-t.
  - Jól aludt?
  A hangra ijedten megugrott, és sarkonfordulva Rydberget pillantotta meg az
ajtóban. A robot hangszórójából halk statikus sercegés hallatszott.
  - Nem mondtam, hogy bejöhetsz! - tombolt dühében és tehetetlenségében.
- Kifelé, de rögtön!
  A robot szó nélkül megfordult és kiment, Katherine pedig követte az apró
folyosóra.
  - Mit akarsz? - kérdezte a robottól. - Van valami... hír Derecről?
  Rydberg hátat fordított neki. - Nem állt szándékomban megzavarni
elvonultságában - mondta a robot. - Kérem, bocsásson meg. Ennivalót hoztam.
  - Nem vagyok éhes.
  Rydberg csak bámult rá rezzenetlenül.
  - Van valami hír Derecről? - kérdezte a lány újra, ezúttal kedvesebben.
  - Igen - felelte a robot. - Három dekáddal ezelőtt látták, de elfutott,
amikor az egyik felügyelőnk megszólította.
  A lány hangosan összeütötte a tenyerét. - Szóval él?
  - Úgy tűnik. De miért futott el? Ez a bűnösség jele lenne?
  - Ez annak a jele, hogy meg akarja nézni ezt a bolond bolygót, de nem
szereti, ha egy falkányi robot koslat utána - A lány a nappali felé indult. -
Hol az a kaja? Olyan éhes vagyok, hogy megenném még a... - Észbekapott,
elhallgatott, és a robotra nézett. - Éhes vagyok.
  - De éppen most mondta, hogy...
  - Felejtsd el, mit mondtam. Javítás! - De abbahagyta, mielőtt a robot
magyarázni kezdte volna, hogy mire emlékszik. - Úgy értem, ne is törődj vele.
Hol az ennivaló?
  A robot bevezette a nappaliba, ahol ott volt az étel, ugyanazon az asztalon,
aminél előző este ettek. De furcsamód a szoba most más volt, alacsonyabb és
szélesebb, mint tegnap. Az asztal is közelebb volt a falhoz.
  Gyorsan odament. Gyümölcsöt és főtt zöldségféleségeket látott. Leült, és
próbaképpen megkóstolt egy kis zöldes gyümölcsdarabot. Nagyon ízlett neki.
Rydberg ott állt mellette, miközben ő mohón végigkóstolt mindent, amit az
asztalon talált. Mindent nagyon jónak talált. Ő nem ültette le a robotot is az
asztalához, mint Derec. A gépek szolgák, és úgy is kell bánni velük. Sosem
tudta megérteni, Derec miért ragaszkodik ahhoz, hogy ne olyan gépekként kezelje
őket, mint amilyenek valójában.
  - Mikor létesítünk külső rádiókapcsolatot? - kérdezte kezdeti vad éhsége
csillapultával.
  - Később mind összegyűlünk, és megbeszéljük ezeket a kérdéseket.
  - Perbe fognak minket - kérdezte a lány - annak a másik embernek a
meggyilkolásáért? Tudod, hogy jogunk van a tárgyaláshoz.
  - Derec azt mondta nekünk, hogy megpróbálja megoldani ezt a rejtélyt -
mutatott rá Rydberg.
  Katherine megállt az evésben, és felnézett rá. - És ha nem oldja meg? Mi van,
ha soha nem derítjük ki, mi történt valójában? Nincs hozzá jogotok, hogy így
itt tartsatok minket. Nem élhetünk tovább ebben a bizonytalanságban.
  - Ha nem találjuk meg az igazságot ebben az ügyben - mondta Rydberg - akkor
azt fogjuk feltételezni, hogy az eredeti feltevésünk a helytálló.
  - Nem hiszek neked - jelentette ki a lány. - Nincs jogotok bűnösnek
nyilvánítani engem megfelelő bizonyíték hiányában. Én nem Derec vagyok, én nem
dédelgetek romantikus elképzeléseket egy robotok irányította világról. Ha le
akartok tartóztatni gyilkosságért, akkor előbb folytassátok le a pert és
bizonyítsátok be a bűnösségem. Ha per van, akkor jogom van rá, hogy védekezzek.
Ezért követelem: azonnal engedjenek rádióközelbe, hogy megfelelő
vádképviseletről gondoskodhassak saját magam számára. Hivatalos jogi képviselőt
akarok, méghozzá most azonnal!
  - Ezt majd később megbeszéljük, a mai nap folyamán - közölte a robot. - Ha
Derec barát már visszatért. Addig viszont kihűl az ennivalója, és nem lesz
étvágygerjesztő.
  - Már most sem az - vágott vissza Katherine, és eltolta magától a tányért.
Nem tetszett neki a dolgok ilyetén fordulata. Úgy tűnt, a rádió egyre távolabb
kerül tőle, vele együtt pedig a szabadulás reménye is. Rydberggel szembeni
összes érve olyan törvényekre és szokásokra alapult, amelyek az Auróra
társadalmában voltak elfogadottak. De ha egy robot-civilizációról van szó,
úgyis minden törvény, minden szabadságjog csak szócséplés.
  Katherine számára egyszerű volt a végkövetkeztetés: itt a gépek az urak, és
bármit megtehetnek, amit csak akarnak.

  Derec semmilyen összehasonlítási alappal nem rendelkezett Robotváros méreteit
illetően, mégis elállt a lélegzete, amikor megérezte hatalmasságát.
  Ahogy az alkatrész-szállító kocsi fürgén rótta az utcákat, a gömbölyű kis
munkarobot ide-oda pattogott a géproncsok között, és hangosan sipítozott.
Ezüstös testén hol itt, hol ott villant fel egy fény, aztán hunyt ki megint,
ahogy elvégezte automatikus (de mindenképpen szub-robotikus) előzetes
hibafeltáró vizsgálatát az elromlott gépeken. Végül a kis jószág megpihent
Derec ölében. Minden fénye eszeveszett villogásba fogott, sipítása pedig magas
nyivákolásba csapott át.
  - Na, hova megyünk? - kérdezte Derec a kis robotot, és lustán megsimogatta a
gömb tetejét.
  A gépecske zümmögött és forgolódott, de nem válaszolt. Aztán nyivákolása
hirtelen hangos, szirénaszerű vijjogásra váltott.
  - Hagyd abba! - parancsolta Derec, és a teherkocsi eleje felé fordult, hogy
lássa, nem keltett-e túl nagy feltűnést. Kétrét görnyedve a kis jószágra
hajolt, hogy valamelyest elfojtsa a hangját, de nem járt sikerrel.
  - Abba kell hagynod - mondta a paránynak. - Én nem tehetem meg, hogy
egyszerűen csak...
  A dolog hirtelen áramütéssel reagált, amivel elijesztette Derecet.
  - Jól van - mondta Derec, és reszkető ujjal az ezüst gömbre mutatott. - Nem
akarok semmit elvenni tőled.
  A dolog pattogni kezdett, egyre magasabbra és magasabbra. Derec körülnézett,
aztán hidegvérrel felemelte a lábát és egyszerűen lerúgta a valamit a kocsiról.
A kis robot a földre koppant, és dühösen szirénázva, gumilabdaként pattogott
tova.
  Néhány háztömbbel arrébb a jármű lelassított, aztán besorolt több másik,
szintén gépekkel megrakott teherkocsi mögé. Derec térdre ereszkedett, és
kilesett a számítógép-rakás mögül.
  A kocsik egy kapu felé tartottak, ahol robotok egész sora sereglett a
teherszállítók hátuljához. Mindegyik megfogott egy-egy darab rakományt, amivel
egy ajtónál alig nagyobb tömbházhoz ment. A blokkház mellett pedig a
legkülönösebb dolog volt, amit Derec rövid emlékeiben tapasztalt.
  Egy hatalmas, szürke masina dorombolt ott lágyan, mégis tagadhatatlan erővel.
Ami pedig kijött belőle, az olyan volt, mint egy darabka város-szalag. Mintha a
város egyszerűen a föld mélyéből tört volna elő a szürke gépezet
közvetítésével, ötméteres négyzetlapok formájában.
  A gép haladt előrefelé, a lapok pedig fokozatosan formálódtak és átalakultak
a mozgása közben, valami hihetetlen előzetes programozás alapján, ami révén
MAGUKTÓL épültek. És miközben ezek a lapok falakká, padlóvá, utcasarokká,
emeletté, ablakká alakultak, lassú, kecses táncban szóródtak szét a szélrózsa
minden irányába, és hozzátapadtak a már meglévő épületekhez, Robotváros egész
káprázatos óraművének ritmusában.
  Olyan volt, mintha a város egyetlen hatalmas mammut lenne, egy élő
organizmus, ami egyre terjed kifelé, állandóan változik, osztódik, mint a test
sejtjei, és bevésett minta alapján halad afelé, hogy teljes, tökéletesen
kifejlődött lénnyé váljon.
  Monumentális nagyságrendű terv volt ez, egy megadott végcél elérésének
tökéletes és logikus irányítása. Amikor a saját szemével látott egy
felhőkarcolót gyakorlatilag a földből kinőni, az egyik emeletet kifejlődni a
másik után valami láthatatlan terv szerint, megérintette ennek az eszmének a
nagyszerűsége, amely olyannyira meghaladta az ő korlátozott tudását. Ez a
civilizáció egy olyan elme terméke volt, ami elutasította a korlátozott
lehetőségek gondolatát, egy olyan elméé, ami elfogadta, hogy amit a képzelet
megalkot, azt a kéz is meg tudja valósítani.
  Egy ilyen elmének semmi sem lehetetlen. Talán még a Napközel sem.
  A kocsi hirtelen megállt, majdnem leverve a lábáról Derecet. Megérkeztek a
kapuhoz. A robotok most FELÉJE nyúlkáltak rakományért.
  Ha a fontos dolgok a föld alatt történnek, akkor ő is ott akar lenni.
Leugrott a kocsiról, és felkapott egy apró terminált, ami szemlátomást valami
víznek esett áldozatul, aztán besorolt egy robot mögé, ami afelé a bizonyos
bejárat felé indult.
  Karjában csecsemőként dajkálva a gépet érkezett az ajtóhoz. Meleg fuvallat
üdvözölte, amikor belépett a szinte teljesen megvilágítatlan homályba. Rövid
lépcső tűnt fel előtte. Követte a lefelé induló robotot.
  A lépcsősor egy tágas, épp hogy csak megvilágított raktárterembe torkollott,
amely csak úgy nyüzsgött a lázas ténykedéstől. Önjáró kocsik szállítottak
robotokat és bányászati gépeket, nyaktörő sebességgel. A kocsik láthatóan
összeszokott rutinnal cikázva kerülgették egymást, az idők során tökéletesre
csiszolt mozgással. Derec számára mégis hihetetlen volt, hogy ekkora sebesség
mellett nem ütköznek össze.
  A szemközti falban lift-nyílások voltak, vagy húsz egymás mellett, némelyik
igencsak tágas. A lépcsőn lejövő robotok ezek felé indultak. Nyilvánvalóan egy
alsóbb szintre igyekeztek, ahol a javító vagy selejtező munka folyt.
  Nem lévén elképzelése arról, merre is menjen, Derec találomra választott ki
egy liftet, és afelé indult terhével. Mellette kitárult egy hatalmas liftajtó,
és sáros, földes bányászrobotok özönlöttek ki rajta, a vállukon egyik társuk
működésképtelen testével.
  Derec elérte a felvonót. A szerkezeten nem volt semmilyen vezérlőgomb, de
magától kinyílt, amikor Derec odalépett.
  Egy hang morajlott fel mögötte. - Ott lent nem vár más, csak a halál!
  Megfordulva egy felügyelőrobotot pillantott meg, ami kétszer akkora volt,
mint egy átlagos ember, és egyenesen rá meredt vöröslő fotocelláival. A robot
teste csillogó feketére volt csiszolva.
  - Azért jöttem, hogy ellenőrizzem a munkátokat - mondta Derec, fensőbbséget
tettetve. Visszafordult a lifthez, és be akart szállni.
  De a robot karja előrelendült, és a roppant fogók megragadták Derec alkarját
erős, de nem fájdalmas szorítással.
  - Ön el van fogva - közölte a gép. Derec számítógépe hangos csattanással
zuhant a földre.

4. fejezet
A Kompassz Torony

  Amikor feltárult a lakosztály ajtaja, és egy nagy robot jelent meg Derec-kel
a hóna alatt, a fiú láthatta Katherine arcán először a rémületet, aztán a
megkönnyebbülést, végül a zabolátlan jókedvet - mindezt röpke három másodperc
leforgása alatt.
  - Hadd találjam ki - tette a lány a szájához a mutatóujját. - Gólya viszi a
fiát játszotok.
  - Nagyon szellemes - vágott vissza Derec, amikor a robot óvatosan letette a
földre. Felnézett a tornyosuló fekete gépre. - Kösz a fuvart, Avernus.
  - Nagyon szívesen, Derec barát - felelte a robot enyhén meggörnyedve, hogy
extra testmagasságát be tudja fogadni a folyosó. - De arra kell kérnem, hogy
maradjon távol a föld alatti világtól. Az nem embereknek való hely.
  - Kedves, hogy így aggódsz értem - mondta Derec kitérően. Belépett a lakásba,
aztán visszafordult Avernushoz. - Ott leszel a gyűlésen?
  - Bizonyosan - válaszolta a robot. - Mindnyájan nagy várakozásokkal nézünk
elébe.
  - Most elmehetsz - vetette oda Katherine hidegen Avernusnak. A robot finoman
bólintott, aztán kiment. A zömök ajtónálló robot azonnal beállt a helyére az
ajtókeretbe.
  Katherine megnyomta az ajtócsukó gombot, mire a panel a helyére csusszant. -
Nem csak a reggelit, de az ebédet is lekésted - helyezkedett el lezser
tartásban a kanapén.
  - Avernus adott enni, mielőtt visszahozott - mondta Derec. - Ellátta a
sebeimet és még aludni is hagyott egy kicsit - Végül már nem nézhette tovább
szó nélkül a lány arcát. - Mi a baj?
  - Te - felelte a lány. - Ez az egész hely... meg minden. Már azt sem tudom,
merre van fölfelé. Rájöttél valamire?
  Derec ekkor vette észre a CRT képernyőt, ami az asztalra volt állítva.
Odament. - Ezt a helyet emberek számára tervezték - közölte. - És az építkezés
olyan eszeveszett ütemben folyik, mintha valami sürgős határidő közeledne,
amire el akarnak készülni. Úgy láttam, mintha ezek az épületek... nem is tudom,
mintha elevenek lennének, talán ez rá a legjobb szó - A képernyőre bökött. - Ez
meg honnan van?
  - Rydberg hozta - felelte a lány. - De csak vételre alkalmas. Hogy értetted
azt, hogy a város eleven?
  - Ezt figyeld - mondat Derec, és teljes erőből nekirohant a szemközti falnak.
A fal engedelmesen behorpadt, aztán puhán visszaalakult eredeti helyzetébe.
  - Egész éjjel le sem hunytam a szemem, mert miattad aggódtam, te pedig csak
annyira jutottál, hogy gumiból van a fal? - mérgelődött a lány.
  A fiú rámosolygott. - Te TÉNYLEG aggódtál értem?
  - Á, dehogy - válaszolta a lány. - Mi van még?
  A fiú leült Katherine mellé a kanapéra, és fojtott hangon beszélni kezdett:
- Láttam, hogy a város önmagától épül, szó szerint kinő a földből. Megpróbáltam
lemenni a föld alá, de Avernus elkapott. Szerintem ott lent ő a főnök. Csak
annyira jöttem rá, hogy a mélyben elképesztő méretű bányaművelés folyik, meg
arra, hogy némelyik épület pozitronikus, azaz valamiféle celluláris robot, ami
önálló egészet alkot. Egyszerűen elképesztő!
  Katherine-t azonban mindez hidegen hagyta. - Találtál valami menekülési
lehetőséget?
  A fiú megrázta a fejét. - Még nem - felelte - de szerintem nem is lesz rá
szükség.
  - Mert annyira odavagy a robot haverjaidért, hogy másra gondolni sem tudsz! -
Hirtelen a fal felé bökött a fejével. - Ha a falak robotok, akkor vajon most is
hallanak minket?
  A képernyő ebben a pillanatban kelt életre. Rydberg arca jelent meg rajta.
- Hát visszajött, Derec - szólt. - Remek. Akkor készüljenek. Kísérő megy
önökért, aki az előzetes tárgyalásra viszi önöket.
  - Tárgyalásra? - hüledezett Derec
  - Huh - kapta a kezét a szája elé Katherine. - Ezt lehet hogy én csináltam.
Én hergeltem bele őket abba, hogy csináljanak pert.
  - De hát még nem is tudtunk kideríteni semmit.
  A lány vállat vont. - Meg akartam tudni, hogy hozzáférhetünk-e valahogy külső
kommunikációhoz - Pattintott az ujjával. - Ez talán azt jelenti, hogy
odaengednek.
  - Igen... talán - mondta Derec, de ezt ő maga sem hitte el. Robotváros túl
értékes drágakő volt ahhoz, hogy csak úgy, szabadon lógjon az éterben, ahol
bárki rákapcsolódhat. Ebben a pillanatban még abban sem volt biztos, hogy
AKAR-E egyáltalán kommunikálni.
  A képernyőre tekintett. Rydberg arca már eltűnt. - Bármi is legyen az ok -
folytatta - most mindenképpen választ fogunk kapni néhány kérdésre.
  - Reménykedjünk benne, hogy tudunk is majd kezdeni valamit azokkal a
válaszokkal - sóhajtott a lány. - Nem akarok itt megöregedni.
  Az őr-robot percek múlva kopogtatott. Derec sietett ajtót nyitni. Euler
üdvözölte, társaságában egy másik felügyelő-robottal, akit még eddig nem
láttak. Ez a robot volt a leginkább emberre emlékeztető ábrázatú, amit Derec
látott: finom, de kifejezéstelen kirakatbaba-vonásokkal.
  - Derec barát - kezdte Euler - Katherine Burgess barát, hadd mutassam be
Ariont, aki az önök kísérője lesz a gyűlésen.
  - Örülök, hogy megismertelek - mondta Euler.
  - Rydberg tárgyalást emlegetett - szólt közbe Katherine.
  - Nagy esemény ez nekünk, ittenieknek - mondta Arion. - Bízom benne, hogy
elégedettek eddigi ittlétükkel. A rendelkezésemre álló rövid idő alatt
igyekszem minden tőlem telhetőt megtenni, hogy szórakozásról gondoskodjak
önöknek. Tudjuk, hogy az emberek kedvelik az ilyen fajta időtöltést.
  - Köszönünk mindent, amit értünk teszel - felelte Derec.
  - Ja - mondta erre Katherine. - Mi lenne, ha idevarázsolnál nekünk egy
rádiót, hogy segítséget kérhessünk kintről?
  - Ó, az nem lehetséges - közölte Arion.
  - Gondoltam - jegyezte meg Katherine.
  - Ajándékom van az önök számára - nyújtotta feléjük a jobb karját Euler.
- Aztán indulnunk kell a gyűlésre.
  Derec odalépett a robothoz. A gépkezekből két nagy óra függött aranyláncon. -
Azért, hogy itt is tudják, mennyi az idő - szólt Euler. - Ez fontos az emberek
számára, tehát nekünk is. Mindent megteszünk, hogy ebben a tekintetben
kényelmesen érezzék magukat.
  Derec elvette az órákat, és az egyiket odaadta Katherine-nek. A
szerkezeteknek szögletes, arannyal szegélyezett számlapja volt. Az
folyadékkristályos kijelző mindkettőn 3:35-öt mutatott. - Huszonnégy órás nap
szerint járnak - magyarázta Euler. - Arra gondoltunk, hogy kényelmesebb
önöknek, ha az órák hosszát módosítjuk, mint ha egy huszonegy és fél órás
naphoz kellene igazodniuk. Óráink, dekádjaink és centádjaink hossza a
szabványosnak megközelítőleg csak nyolcvanöt százaléka - Derec kilépett a
verandára, és az égre tekintett. A nap már túlhaladt pályája csúcsán, és lassan
kúszott az esti árnyak felé.
  - Úgy van, ahogy mondtad - tért vissza Derec az erkélyről.
  - Kételkedett benne? - kérdezte Arion Eulerre pillantva.
  - Most már érted? - kérdezte társától Euler.
  - Érdekes - csóválta meg a fejét Arion, már-már emberi mozdulattal.
  - Indulnunk kell - közölte Euler és kisietett a lakásból, a többiek utána.
  Lifttel mentek le az utca szintjéig, aztán beszálltak egy többkocsis
járműszerelvénybe, amelynek nem volt látható vezetője. A jármű azonnal
nekilódult, ahogy leültek. Euler Derechez fordult, a Katherine mellett ült a
két robot mögött. - Ön hatalmas veszélynek tette ki magát múlt éjszaka -
jegyezte meg. - Miért?
  - Nekem van egy jobb kérdésem ennél - vágott vissza Derec. - Ha ez a világ
oly tökéletes az embereknek, akkor miért olyan veszélyes?
  - Az űrászvilágok már eonokkal ezelőtt megoldották az időjárás-szabályozás
problémáját - kottyantott közbe Katherine. - Érthetetlen, hogy ti még nem
jutottatok el idáig a fejlett kultúrátokkal.
  Arion a lány felé fordult, és fejet hajtott. - Köszönöm, hogy fejlettnek
nevezte a kultúránkat.
  - Az időjárás - felelte Euler - most éppen valóban része általános
problémánknak. Irányítjuk is meg, nem is. Sajnos biztonsági okokból ennél
többet nem mondhatok.
  - Klassz - fanyalgott Katherine. - Mindenki beleszólhat az időjárásba, de
beszélni nem beszélhet róla.
  - Az eredeti kérdésedre válaszolva - mondta Derec Eulernek, miközben afelé a
torony felé indultak, ahol az emberek először materializálódtak - nekem
nincsenek emlékeim és nincs múltam. Kíváncsiságom, válaszkeresésem miatt teszek
olyasmiket, amik veszélybe sodorhatnak.
  - Amnézia ez? - kérdezte Euler. - Vagy valami más?
  Derec meglepve nézett rá. - Mi más lehetne?
  A robot kérdésére újabb kérdéssel válaszolt, amit már nem először hallottak.
- Akkor hogyan kerültek a bolygónkra?
  Derec rájött, hogy a robot szójátékot játszik vele, ami egyenesen következett
az előző esti szójátékokból, amit Derec kezdeményezett. Úgy döntött, belemegy a
játékba. - Mit felelt a halott ember, David, amikor neki tetted föl ezt a
kérdést?
  - Azt mondta, nem tudja - felelte Euler, és hátrafordult az ülésben. A válla
fölött jegyezte meg: - Azt állította, hogy emlékezetkiesése van.
  A szerelvény megállt a Robotváros látképét uraló gigantikus piramis mellett,
amit a helyiek csak Kompassz Toronynak hívtak. Katherine erősen szorongatta
Derec karját, és Derec tudta, hogy a lány ugyanattól fél, mint ő. Itt, félúton
fölfelé a toronyban rejtették el a Napközel Kulcsát, ami idehozta őket. Vajon
megtalálták a robotok? Szembesíteni fogják őket a bizonyítékkal, vagy ami még
rosszabb, elveszik?
  De Euler egy szóval sem említette a kulcsot. Csak kimászott a járműből, és
egyenesen a torony aljához vezette őket, a toronyéhoz, amiről Derec azt
feltételezte, hogy szilárd.
  Ennél nagyobbat aligha tévedhetett volna.
  A robot közeledtére az alapot alkotó szilárd anyag egy egész blokkja olvadt
el. Lejtős rámpa támadt a helyén, amely bevezetett az épület belsejébe,
igazolván Derec elméletét az intelligens építőanyagról.
  Rövid, sötét folyosóba léptek, amely kereszteződő folyosókba és lépcsőkbe
torkollott.
  - Próbáld megjegyezni az utat - suttogta Derec Katherine-nek. - A biztonság
kedvéért.
  - Minek? - kérdezte a lány. - Ha még nem jöttél volna rá, sehová sem megyünk.
  - Ez városunk legfontosabb épülete - magyarázta Euler, miközben lépcsők és
felvonók rengetegén vonszolta keresztül őket, egy hosszú, jól megvilágított
folyosóig. - Ez az a hely, ahol a döntések születnek, ahol... létrejön a
megértés.
  Végigmentek a folyosón. Arion előresietett és eltűnt egy lefelé haladó
lépcsőn. A környező falak halványan ragyogtak. Másfél méterenként újabb
folyosók torkolltak bele.
  Követték Ariont, és számos alkalommal változtattak irányt, mielőtt egy
hatalmas, kivilágított teremben találták magukat, amelynek falai szögben
hajoltak a napfényben fürdő mennyezet felé.
  A padló mintázata olyan volt, mint valami roppant iránytű, négy csúcspontja
Robotváros sarkköveit alkotta. Az iránytű közepén, a beömlő napfény közvetlen
sugaraiban hat robot állt körben, kinyújtott karjuk összefonódott a szomszédjuk
karjával, mindkét irányba - csak egyetlen hely maradt üresen, Euler számára.
  - Ez az a hely, ahol a tökéletességet kutatjuk - mondta Euler, és belépve a
körbe, lezárta azt.
  - Olyan, mint egy templom - suttogta Derec Katherine-nek.
  - Igen - felelte a lány. - Nekem is valami ilyesmi érzésem támadt.
  Derec körülpillantott. Nem látott asztalt, székeket, vagy akármi mást, ami
emberi ülőhelyül szolgálhatna. A falakba körben végig képernyők voltak
beágyazva, mindegyik más és más képet mutatott Robotvárosról. Némelyiken
bányászati fejtés látszott, hatalmas gépek tolták és ásták a földet. Más
képernyők az általa is látott épület-növesztőt mutatták, és Derec arra a
következtetésre jutott, hogy ilyenből több is van. Voltak képek a víztározóról
is, amelyikbe beleesett, és furcsa, földalatti képeket, amelyeket mászkáló
kamrobotok készítettek elhagyatott bányaalagutakról kilométerszám. Végül sok
képen egyszerűen csak az ég rózsaszínes kéksége látszott.
  - Azért jöttetek erre a helyre - jelentette be Euler fennhangon - hogy
segítsetek nekünk a helyesség, a tökéletesség, a teljesség keresésében. Mi -
emberek és robotok - vagyunk a kulcs a lelki szinergiához. Mi a szinnoetikára
törekszünk. Bemutatom a többieket, aztán elkezdjük.
  - Szinnoetika? - suttogta Ketherine.
  - Ember és gép - felelte Derec - együtt több, mint a részek összege.
  - Hát ez tényleg tiszta vallás! És ezt te honnan tudod?
  Derec vállat vont. - Ez az egész olyan... ismerősnek, olyan kényelmesnek
tűnik nekem.
  - Ismerik Rydberget - folytatta Euler - Avernust és Ariont - A robotok nevük
hallatára bólintottak. - A többiek pedig....Waldeyer...
  - Jó napot - mondta egy zömök, kerekded, kerekeken guruló robot.
  - Dante...
  - Üdvözlöm önöket - szólt Dante. Teleszkópszemei jócskán kinyúltak fejének
kupolájából.
  - És Wohler.
  Egy csodálatos arany gép bólintott udvariasan feléjük, anélkül hogy
szomszédja karját elengedte volna. - Részünkről a szerencse - jegyezte meg
Wohler.
  - Válaszolunk minden kérdésükre, amire tudunk - mondta Euler - és reméljük,
önök is ugyanezt fogják tenni.
  - Ha, ahogy mondtad, mindnyájan az igazságot és a tökéletességet keressük -
nézett rájuk Derec - akkor találkozásunk gyümölcsöző lesz. Szeretném azzal
kezdeni, hogy megkérdezem: miért vannak az itteni életnek olyan területei,
amelyről nem vagytok hajlandók velünk beszélni?
  Rydberg vette át a szót. - Készenléti biztonsági üzemmódban vagyunk, amelynek
következtében bizonyos információkat zárol a programozásunk.
  - A mi érkezésünk váltotta ki a biztonsági üzemmódot? - kérdezte Katherine.
  - Nem - felelte Euler. - Már az önök érkezésekor is ez volt a helyzet. Már
persze ha tényleg akkor érkeztek, amikor állítják. Újra meg kell kérdeznünk,
hogyan jöttek ide.
  Derec úgy döntött, hogy megpróbálkozik egy kis igazsággal. Nem lehet baja
belőle, amíg a Kulcsról nem tesz említést. Talán egy cseppnyi jóladagolt
igazság színvallásra készteti őket a Kulcs felől. - A levegőből
materializálódtunk, éppen ennek az épületnek a tetején.
  - És azelőtt hol voltak? - kérdezte az aranyszínű, Wohler.
  Derec lassan körbesétálta a kört, és faggatóit tanulmányozta. - Egy Rockliffe
nevű űrász-állomáson, közel Nexonhoz, a Telepes Világok karantén-zónájának
peremén.
  Arion, a kirakatbaba-arcú következett: - És milyen eszköz segítségével
jutottak onnan ide?
  - Semmilyennel - felelte Derec. - Egyszerűen ide teleportálódtunk.
  Egy pillanatra csend lett. - Ez nem egyeztethető össze semmilyen, a
memóriánkban lévő információval - szólt Avernus, fejkupolájának mozgásával
követve Derec útját a kör mentén.
  - Nem találtatok semmiféle hajót, ami ide hozhatott volna minket - mondta
erre Derec - pedig biztos vagyok benne, hogy kerestétek.
  - Úgy van - helyeselt Euler - és radarjaink sem jeleztek semmi olyan
tevékenységet, ami hajó jelenlétére utalt volna az atmoszférában.
  - Ennél jobban nem tudom megmagyarázni - szögezte le Derec. - Most pedig ti
válaszoljatok az én kérdésemre. Ti honnan jöttetek?
  - Kire gondolsz? - kérdezte Euler.
  - Mindnyájatokra - felelte Derec.
  Avernus válaszolt: - Rajtam kívül mindnyájan itt készültek, Robotvárosban -
mondta. - Én... itt ébredtem öntudatra, de azt hiszem, máshol készítettek.
  - Hol?
  - Azt nem tudom - mondta a nagy robot. - Első emlékeim már itteniek. Előzetes
programozásomban semmi sem utal arra, honnan származom.
  - Ezzel azt a akarod mondani - vágott közbe Katherine - hogy senkit sem
ismersz a többi roboton kívül? Hogy az egész léted ide kötődik?
  - Valóban - mondta Rydberg. - Alapprogramozásunk nagyon is tudatában van az
emberi lények létezésének és a társadalmuknak, de fajaink között nincs
hivatalos kapcsolat.
  - Akkor miért építettétek ezt a helyet? - kérdezte Derec. - Miért lett olyan
fontos nektek, hogy egy embereknek szánt világot hozzatok létre?
  - Az emberek nélkül mi nem vagyunk teljesek - mondta Waldeyer. Tömör kupolája
először Derec, aztán Katherine felé fordult. - A létünk alapját szabályozó
törvények éppenséggel az emberekkel való kapcsolatra vonatkoznak. Mi azért
létezünk, hogy független gondolatot szolgáljunk, a kreativitásnak egy magasabb
fokát, amelyre magunkban képtelenek lennénk. Erre nagyon hamar rájöttünk,
anélkül, hogy valaki megmondta volna nekünk. Magunkra hagyva egyszerűen csak
léteznénk, vég nélkül, cél nélkül. Még a mesterséges intelligenciának is kell
valami ok, amiért tevékenykedik. Ez a világ ennek az intelligenciának az első
alkalmazása. Emberek számára építjük, hogy olyan tökéletes környezetet
teremtsünk, ahol az emberi kreativitás mindnyájunk teljességére, szabadon
virágozhat. Enélkül a világ nélkül semmik vagyunk. Vele viszont létfontosságú
alkotórészei vagyunk az univerzumban végbemenő evolúciónak.
  - Miért érdekel ez titeket? - kérdezte Katherine.
  - Nekem van erről egy elméletem - mondta Dante sárgán izzó nyúlvány-szemmel.
- Mi a kreatív gondolat magasabb birodalmának termékei, vagy ha úgy tetszik, a
gyermekei vagyunk. Lehetetlennek tűnik, hogy ennek a kreatív gondolatnak a
mozgatói ne hassák át programozásunk minden aspektusát. Mi nem akarunk semmit.
Nincsenek vágyaink. Mégis, a teljességnek az a hiánya, ami a tétlenségből
fakad, azt az... érzést kelti bennünk, mert erre nem tudok jobb szót, hogy
haszontalanok és feleslegesek vagyunk. Saját világunk teljes szabadsága adott
lévén, arra álltunk rá, hogy szolgálatot nyújtsunk a működésünkkel.
  Derecben hirtelen valami rettentő szomorúság támadt fel az emberi
intelligencia eme boldogtalan produktumai iránt. - Tehát megcsináltátok
mindezt, pedig nem is tudhattátok, hogy vetődik-e ide valaha ember?
  - Igen - mondta Euler. - Aztán jött David, és azt hittük, minden jó lesz.
Aztán jött a halála, jött a zűrzavar, jöttek önök... a gyilkosság
gyanúsítottjai. Mi sosem akartuk, hogy így történjen.
  - Amikor zűrzavarról beszélsz - jegyezte meg Derec - a viharokkal kapcsolatos
problémákra gondolsz?
  - Igen - mondta Rydberg. - Az esők civilizációnk puszta létét fenyegetik, és
ez a mi hibánk. Úgy szakadtunk ki bentről kívülre, hogy semmiről sem
gondoskodtunk.
  - Nem értem - mondta Derec.
  - Nem is számítottunk rá, és azt sem tudjuk megmondani, miért kell ennek így
lennie - felelte Euler.
  Derec a tározóban süvítő meleg légáramlatra gondolt. - A városnak ez a gyors
növekedési üteme normális? - kérdezte.
  - Nem - válaszolta Euler. - Ez David halálával függ össze.
  - David halála miatt van?
  - Erre nem tudjuk a választ - közölte Euler.
  - Várj egy kicsit - Katherine otthagyta a kört és leült a padlóra, hátát az
északi falnak vetve. - Én arról akarok veletek beszélni, hogy nekünk mi közünk
ehhez az egészhez... és hogy Rydberg miért mondta, hogy ez előzetes tárgyalás.
  - Ön volt az első, aki felvetette a per gondolta át - felelte a robot, és
kihajolt a körből, hogy a lányra nézhessen. - Én csak azért használtam ezt a
kifejezést, hogy ön megnyugodjon.
  - Oké - mondta erre a lány. - Belemegyek a játékba. Azt mondjátok, hogy ez
egy robot civilizáció, amely sosem került kapcsolatba emberekkel. Valakinek
viszont mégis meg kellett adnia nektek az alap-programozást és a város
létrehozásához szükséges készségeket.
  - Valakinek... igen - mondta Euler.
  - Valaki főnök-félének - folytatta a lány.
  - Nem - mondta Euler. - Mi most csoport-kommunikációban vagyunk a fő-program
maggal, de így csak a logikai döntésekhez szükséges információt kapjuk meg.
általános filozófiánk: szolgáltatni, eszközeink pedig logikaiak. Ezen kívül a
társadalmunknak nincsen más szabálya.
  - Akkor miért fogtatok egyáltalán perbe minket? - kérdezte a lány.
  - Az emberi élet tiszteletben tartása az Első Törvényünk - felelte Rydberg.
- Amikor elképzeltük tökéletes emberi-robot világunkat, olyan világot láttunk,
ahol mindenki egyformán tiszteli az Első Törvényt. Elképzeltünk egy humanikai
rendszert, amely az emberi magatartást szabályozná, úgy, ahogy a Robotika
Törvényei szabályozzák a mi viselkedésünket. Természetesen kizárólag elméleti
alapon dolgozhattunk, de már megalkottunk három olyan kezdeti törvényt, amely
az emberek megértésének alapjául szolgálhat.
  - Milyen kedves - fanyalgott Katherine. - Most meg azt akarják, hogy mi is a
robotika törvényeit kövessük.
  Derec félbeszakította nyafogását. - Várj csak. Nézzük, mire jutottak.
  - Köszönjük, Derec barát. Első, ideiglenes humanikai törvényünk a következő:
az ember nem árthat embernek, és nem nézheti tétlenül, ha a másik embert
veszély fenyegeti.
  - Csodálatos - vélte Derec. - Még ha nem is mindig tartják be. És mi a
második törvényetek?
  Rydberg tétovázásából Derecnek az a benyomása támadt, hogy a robot is föl
akart tenni neki egy kérdést, de az ember kérdése a Második Törvény alapján
előbbre került.
  - A Humanika Második Törvénye: az ember a robotnak csak értelmes parancsot
adhat, és nem kérhet tőle olyat, ami a robotban szükségtelenül ártalmat vagy
kellemetlenséget okozó dilemmát kelt.
  - Ez is csodálatos, de még mindig túl sok önzetlenséget kíván. Mi a harmadik?
  - A Humanika Harmadik Törvénye: ember nem árthat robotnak, és nem nézheti
tétlenül, ha a robotot veszély fenyegeti, hacsak ez a veszély nem emberi lény
megmentéséhez vagy létfontosságú parancs végrehajtásához szükséges.
  - Nem csak az emberekkel kapcsolatos tapasztalataitok szegényesek, de a
programozásotok is - csóválta a fejét Derec. - Ezek a "törvények" talán
leírhatnak egy utópisztikus ember-robot társadalmat, a valódi emberi
viselkedéshez azonban semmi közük.
  - Erre már mi is rájöttünk - mondta Rydberg. - Nyilvánvalóan újra át kell
gondolnunk a következtetéseinket. Az önök érkezése óta szembesültünk az emberi
hazugsággal és csalással, ezek a fogalmak pedig meghaladják korlátozott
értelmünket.
  - De az Első Törvénynek érvényesülnie kell! - mondta Avernus fennhangon,
fényesen izzó vörös fotocellákkal. - Az embernek és a robotnak egyaránt
tisztelnie kell az életet.
  - Ezt a pontot mi sem vitatjuk - nyugtatta meg Derec.
  - Nem! - pattant föl mérgesen Katherine, és visszament a körhöz. - Most arról
van szó, hogy a VELÜNK való bánásmódból hiányzik a tisztelet!
  - Kath.. - kezdte Derec.
  - Fogd be a szád - reccsent rá Katherine. - Végighallgattam a szép kis
filozófiai tereferét a robot haverjaiddal, de most már elegem van.
Idefigyeljetek! Először is követelem, hogy lehetőséget adjatok nekünk a külső
kommunikációra, és hogy engedjetek el. Nincs jogotok hozzá, hogy itt tartsatok.
  - Ez a mi világunk - közölte Euler. - Nem akarunk ártani senkinek, de a
társadalmunkat törvények kormányozzák, és attól tartunk, hogy éppen a
legerősebb törvényünket szegtétek meg.
  - És ha megszegtük? Akkor mi van? - kérdezte pökhendien Katherine. - Akkor mi
van?
  - Nos - kezdte Euler - akkor nem tehetünk mást, mint hogy távol tartjuk
önöket a többi emberektől, akiknek árthatnának.
  - Remek. És hogyan bizonyítotok be akármit is, ami alapján itt foghattok
minket?
  - Kizárásos következtetéssel - szólalt meg Waldeyer. - Derec barát előzőleg
már javasolt bizonyos más magyarázatokat is, de úgy érezzük, hogy az önökre
hárul annak a kötelessége, hogy ezeket felkutassák - nem mintha meg akarnánk
nehezíteni az önök dolgát, hanem azért, mert ilyen kérdésekben többre tartjuk a
kreatív intelligenciát a saját deduktív intelligenciánknál. 
  Derec látta, hogy Katherine a hajába túr és mélyeket sóhajt, ahogy próbálja
magát összeszedni és munkaképes állapotba hozni. - Rendben - mondta végül,
valamivel nyugodtabban. - Azt mondtátok, hogy nem mutathatjátok meg nekünk a
holttestet.
  - Nem - mondta Euler. - Azt mondtuk, hogy nem TUDJUK megmutatni.
  - Miért nem?
  Némaság volt a válasz. Végül Rydberg szólalt meg: - Nem tudjuk, hol van -
közölte. - A város kezd túl gyorsan replikálódni, és elveszettük.
  - Elvesztettétek? - hüledezett Derec.
  Derec tudta, hogy egy robot egyszerűen nem restelkedhet, a csoportra tekintve
mégis éppen ez volt a benyomása.
  - Tényleg fogalmunk sincs, hol van - mondta Euler.
  Derec észrevette a rést, és ki is használta. - Ahhoz, hogy végigcsináljuk ezt
a nyomozást és bebizonyítsuk, hogy nem szegtük meg az Első Törvényt, szabadon
KELL hogy mozoghassunk a városotokban.
  - Mi azért létezünk, hogy az önök életét védjük - jegyezte meg Euler. - Önt
már kapta el az eső: tudja, milyen veszélyes. Ilyen körülmények között nem
engedhetjük ki önöket.
  - Tudjátok előre jelezni az esőt? - kérdezte Derec.
  - Igen - mondta Rydberg. - A felhőzet késő délután kezd kialakulni, és
éjszaka ered el az eső.
  - És ha megígérjük, hogy nem megyünk ki, ha kedvezőtlenek a körülmények? -
próbálkozott Derec.
  Wohler, az arany robot szólalt meg: - Mit érnek az emberi ígéretek?
  Katherine átnyomakodott a robotkarok alatt, és beállt a kör közepére. - Mit
ér az életünk szabadság nélkül?
  - Szabadság - visszhangozta Wohler.
  Sötét felhő úszott a csarnok fölé, és szürke, komor félhomályba burkolta
őket. A világítást csak a képernyők szolgáltatták, amelyeken már jobbára vadul
rohanó felhők látszottak.
  A kör azon nyomban szétvált. A robotok nyugtalanul siettek az ajtó felé.
  - Jöjjenek - intett Euler az embereknek. - Jön az eső. Vissza kell vinnünk
önöket, fedél alá. Rengeteg a tennivaló.
  - És mi lesz a javaslatommal? - kérdezte tőlük hangosan Derec.
  - Siessenek - integetett hevesen Euler a közeledő Derec-nek és Katherine-nek.
- Megbeszéljük a dolgot, és holnap közöljük önökkel az eredményt.
  - És ha felderítjük az ügyet és bebizonyítjuk az ártatlanságunkat - szólt
Katherine - akkor hajlandóak lesztek hagyni, hogy kapcsolatba lépjünk a
külvilággal?
  Euler a lányra szegezte fotocellái pillantását. - Hadd fogalmazzak másképpen
- mondta. - Ha nem bizonyítják be az ártatlanságukat, akkor SOHA nem léphetnek
kapcsolatba a külvilággal.

5. fejezet
A tanú

  Derec a szállásukon ült az asztali képernyő előtt, és a "szórakozást" nézte,
amiről Arion gondoskodott számukra, pillanatnyilag éppen mondatok és azok
nyelvtani diagramja formájában. Ez előtt kudarcot vallott szögharmadolási
elméletek gyűjteményét láthatta, még előbb pedig a tíz hatványainak egy
hihetetlenül hosszú listáját azokkal a szavakkal együtt, amiket a számok által
képviselt csillagászati összegek leírására találtak ki. Az egész maga volt az
éber rémálom.
  Szürke, ólmos reggel volt, a levegő még nehéz az éjszaka hidegétől és a
Robotvárost órákon át korbácsoló zivatartól. A palaszürke égbolton, a reggel
szárnyain még ott úsztak az éjszakai tombolás foszlányai.
  Derec ketrecbe zárt vadnak érezte magát. Idegei minduntalan összerándultak a
gondolatra, hogy hiába akarna, nem mehetne ki a lakásból. Kora reggel hagyták
őket itt a Kompassz Torony-béli tanácskozás után, azóta nem is láttak egyetlen
felügyelő robotot sem. A képernyőnek nem volt billentyűzete, és pillanatról
pillanatra csak azt mutatta, amit a robotok mutatni akartak Derecnek. Most
éppen annak érezték szükségét, hogy szórakoztassák, de a képernyőn megjelenő
időtöltések csak tehetetlen dühét növelték.
  Nem aludt jól. A lakásban mindössze egy ágy volt, azt pedig Katherine
foglalta el. Derec a kanapén töltötte az éjszakát, de a fekvőalkalmatosság túl
rövid volt neki, és ez nem járult hozzá nyugodt pihenéséhez. Álmatlanságának
igazi oka azonban más volt.
  Az eső.
  Nem tudta kiverni a fejéből, hogy a víztározó már akkor is majdnem tele volt,
amikor előző éjszaka beleesett. Hogyan tudná akkor befogadni azt a rengeteg
vizet, ami minden egyes rendszeres felhőszakadásnál lezúdul? Emiatt aggódott,
és minél többet esett, aggodalma annál jobban növekedett. Az a tény, hogy a
felügyelő robotok azóta sem mutatkoztak, meglehetősen baljóslatúnak tetszett.
úgy tűnt, minden erőfeszítésüket az időjárási problémák kötik le.
  Hogyan függ össze az időjárás a város gyors növekedési ütemével? Vajon
kapcsolatban van a két dolog egymással?
  - Korán keltél - hallatszott Katherine hangja mögüle.
  Derec hátrafordult, hogy lássa. A lány arcán még ott volt az álom puhasága,
fejét körbefogta a halvány, szórt fény. Jól nézett ki: a pihenés kiemelte
természetes szépségét. Az ágy sápadtzöld takarójába burkolózva állt. Derec
lustán arra gondolt, hogy vajon mi lehet a takaró alatt, de aztán önkéntelenül
eszébe jutott a felébredése Aranimas hajójának robbanása után, amikor a
Rockliffe állomáson ott találta a lányt meztelenül a szomszédos ágyon. Zavarba
jött és elhessegette magától a gondolatot, de mégis megmaradt utána valami,
amiről teljesen elfeledkezett.
  - Kérdezhetek valamit? - mondta Katherine-nek.
  A lány arca elsötétült, a puhaság eltűnt. - Mi lenne az? - kérdezte.
  - Amikor a Rockliffe-en voltunk, Dr. Galen említette, hogy valami állandó
betegséged van - mondta Derec. - Később, amikor elkezdett volna beszélni róla,
elhallgattattad.
  A lány a kis képernyőhöz ment, és kerülte Derec pillantását. - Tévedsz -
mondta. - Teljesen jól vagyok... maga a megtestesült egészség.
  Egy kissé elfordult a fiútól, és mintha lett volna valami furcsa a hangjában.
Amikor visszafordult, már kemény volt az arca, mintha az a sebezhető, puha
reggeli teremtés nem is létezett volna. - Mi ez itt? - kérdezte.
  Derec odanézett. A szemnek kellemes, folyamatosan változó
számítógép-generálta képek úsztak a képernyőn, a gép aprócska hangszórójának
random-generált zenéjének kíséretében.
  - Olyan nehéz hinni neked - mondta Derec, rá sem nézve a képernyőre. - Miért
érzem azt, hogy létfontosságú információkat tartasz vissza, éppen most, amikor
teljes bizalomra és őszinteségre lenne szükség köztünk?
  - Üldözési mániád van - vágott vissza a lány, és Derec tudta, hogy semmit sem
fog tudni kiszedni belőle. - És ha nem váltasz gyorsan témát, akkor begurulok,
márpedig nem szeretem így kezdeni a napot.
  Derec ha kelletlenül is, de egyetértett ezzel. - Aggódom az esők miatt -
mondta. - Múlt este még jobban zuhogott, mint előtte.
  A lány leült mellé az asztalhoz. - Ha itt nemsokára nagy bajok lesznek, akkor
remélem, hogy kikerülünk innen, mielőtt elkezdődik. Jutnunk kell valamire ezzel
a gyilkossággal kapcsolatban.
  - Tudod, mi okozza az esőt? - kérdezte Derec, tökéletesen figyelmen kívül
hagyva a gyilkosság-kérdést.
  - Mi köze ennek a mi nyomozásunkhoz? - kérdezte élesen a lány.
  - Semmi - felelte Derec. - Csak úgy elgondolkodtam rajta, hogy...
  - Ki ne mondd - emelte föl a kezét a lány. - Fogadjunk, hogy a robot
barátaidért aggódsz. Elmondanám, hogy ezek a te barátaid éppen arra készülnek,
hogy életfogytig bezárva tartsanak minket...
  - Hát bezárva biztosan nem - vágott közbe Derec.
  - Ez most komoly! - mérgelődött most már a lány. - Jó esélyünk van rá, hogy
életünk végéig rabok legyünk itt. Tudod, ha egyszer meghozzák ezt a döntést,
akkor már semmi miatt nem fognak változtatni rajta. Felfogod egyáltalán a
helyzet súlyát?
  Derec higgadtan nézett rá, és kezét csillapítólag a lányéra tette. Katherine
elhúzta a kezét, Derec pedig érezte, hogy benne is felhorgad a düh, de aztán
éppoly gyorsan le is csillapodott. - Értem a problémát - magyarázta - de attól
tartok, hogy a város problémája sokkal sürgetőbb, sokkal... közelebbi.
  - De ez nem a MI gondunk. A mi problémánk a gyilkosság.
  - Járj egy kicsit a kedvemben - mondta Derec. - Beszélgessünk még egy kicsit
az időjárásról.
  A lány felsóhajtott, és a fejét csóválta. - Lássuk, mire emlékszem még -
morfondírozott. - A molekulák úgy reagálnak a hőre, hogy szétválnak és
felgyorsulnak. Ez alól a vízmolekulák sem kivételek. Meleg napokon felszállnak
a légkörben és rátapadnak a levegőben lévő porszemcsékre. Amikor hidegebb
légrétegbe emelkednek, felhővé alakulnak. Amikor a felhők túlságosan telítetté
válnak, eső formájában visszatérnek a földre.
  - Oké - mondta erre Derec. - A szél pedig egyszerűen csak a hideg és meleg
levegő cserélődése a légkörben.
  A lány vállat vont. - A hideg, nehezebb levegő lesüllyed és kinyomja a meleg
levegőt, ami mozgásba lendül - ez a szél.
  - Azt hiszem, kezdem látni az összefüggést - mondta Derec izgatottan. - Nézd
csak! Robotváros elképesztő ütemben épül, és rengeteg port juttat az
atmoszférába - A vízgyűjtő jutott eszébe. - Közben valahogy felszabadul egy
csomó víz is a város építéséhez szükséges bányászati folyamatokban. A bányászat
révén rengeteg mozgási energia, hő is keletkezik, amely a víz közelében áramlik
föl a légkörbe, miközben felmelegíti és magával sodorja a vízmolekulákat. Ezek
pedig rátelepednek a porra, amivel tele van a levegő. Éjszaka viszont
jelentősen lecsökken a hőmérséklet...
  - Lehet, hogy az ózonréteg kiegyenlítetlenségéről van szó - szólt a lány.
  Derec a lányra mutatott. - Ózon! Az ózon zárja le a légkörünket. Amilyen az
ózonréteg, olyan a hőmérséklet-ingadozás. Tehát este lehűl a levegő,
kialakulnak az esőfelhők, a hideg levegő erős szelet csinál, és megindul az
eső.
  - Azaz - folytatta Katherine - ha lelassítanák az építkezéseket, akkor
lecsillapodna az időjárás is.
  - Ez logikusnak tűnik - felelte Derec.
  - Akkor miért nem csinálják? 
  - Hiszen épp itt a rejtély, nem? 
  Kinyílt az ajtó, és Wohler, az arany robot lépett be, oldalán egy-egy kisebb
robottal.
  - Jó reggelt - mondta Wohler. - Bízom benne, hogy alvással töltött idejük
jótékony hatású volt.
  - Tanulj meg kopogni, mielőtt berontasz - torkollta le Katherine. - Most
pedig menj ki, és próbáld meg még egyszer.
  Derec csak nézte, ahogy a robot kötelességtudóan kimasírozik, és becsukja
maga mögött az ajtót. Tudta, hogy Katherine csak tehetetlen dühét éli ki. Az
űrászvilágokon a robotokat egyszerűen berendezési tárgynak tekintették, és
jelenlétük nem számított a magánélet szempontjából.
  Halk kopogás hallatszott, mintha valami puha anyag tompítaná le a hangot.
  - Gyere be - mondta Katherine elégedetten, mire az ajtó félresiklott, és a
robotok újra besorjáztak.
  - A jövőben ez lesz a megkívánt eljárás? - érdeklődött Wohler.
  - Igen - felelte Katherine.
  - Rendben - mondta a robot, aztán észrevette Derec éjszakai ágyneműjét a
kanapén. - Ezeket visszavigyük a hálószobába?
  - Csak egy ágyat adtatok - mondta Derec. - Itt kint aludtam.
  Wohler beljebb ment a szobában, majdnem az asztalig. - Hibát követtünk el?
Túl kicsi volt az alvótér...
  - Katherine és én egyszerűen csak... külön alvóhelyet szeretnénk -
világította meg a kérdést Derec.
  - Elkülönültséget? - kérdezte Wohler. - Mint a kopogásnál?
  - Igen - mondta Katherine, és Derec látta rajta, hogy nem szívesen menne bele
az emberi alvási helyzetek társadalmi vonzataiba, úgyhogy ő sem feszegette
tovább a témát.
  - Az azonnali intézkedésben most szigorú sorrendiség van - mondta a robot -
de majd meglátjuk, hogy tehetünk-e valamit.
  - Köszönjük - mondta Derec. - És ha csak egy nap múlva lesz meg, az sem baj.
Ma este Katherine-en a sor, hogy itt a kanapén aludjék.
  - Micsoda? - döbbent meg Katherine. Derec szélesen rávigyorgott, de a lány
nem volt éppen vicces kedvében.
  Derec sietve másra terelte a beszélgetést. - Mi szél hozott ide ma reggel,
Wohler? - érdeklődött. - Jutottatok valami döntésre a tegnapi kérésemmel
kapcsolatban?
  - Igen - felelte a robot. - És legőszintébb vágyunk, hogy ez a döntés
mindenki számára elfogadható legyen. Elsősorban az önök nyomozó-tevékenysége és
mozgásszabadsága tekintetében. Olyan sokáig tárgyaltuk a kérdést, amennyire
csak az idő megengedte a mostani körülmények között, és arra jutottunk, hogy
minden hibájuk ellenére önök EMBEREK, és ez a tény önmagában megköveteli, hogy
megadjuk önöknek a kételkedés lehetőségét ebben a helyzetben. Sokan közülünk
aggódtak az önök szavahihetősége, illetve ennek hiánya miatt, de én
emlékeztettem őket valamire, amit valaha egy nagy EMBERI filozófus mondott:
"Hát nem jobb elszenvedni a hálátlanságot, mint elmulasztani egy jócselekedet
lehetőségét?". Ezért társaim ebben az esetben a jótett mellett szavaztak.
  - Kiváló - mondta Derec.
  - De... - segített neki Katherine.
  - Valóban - folytatta Wohler - Nekem bármely helyzetben az a dolgom, hogy
filozofáljak, és emlékeztetnem kell önöket arra, hogy a jóval együtt a rosszat
is el kell viselni.
  - Mondd csak - unszolta Ketherine.
  Wohler bólintott. - Az önök biztonsága és... kiszámíthatósága érdekében úgy
döntöttünk, hogy mindketten kapnak egy robot kísérőt, hogy... segítsen önöknek
a kutatásban.
  - Úgy érted, azért, hogy őrizzen minket - mondta Katherine.
  - Ez csak szemantikai kérdés - riposztozott Wohler, és Derec látta, hogy ezt
a robotot diplomáciára programozták. - Ami ezt az esetet illeti, én hiszem,
hogy több hasznát fogják venni a robotoknak segítőtársként, mint őrként. Ami
azt illeti, az egyik jelen volt David halálánál és az azt követő zűrzavarnál.
  Katherine fölkapta a fejét. - Tényleg? Melyik?
  A Wohler balján álló robot előrelépett. Teste cső alakú volt, fejgömbje csupa
szenzor és fotocella. Karja nem lévén, szinte minden szempontból
hasznavehetetlennek látszott.
  - Hogy hívnak? - kérdezte tőle Katherine.
  A gép hangja világos és precíz volt. - B-23-as Eseményrögzítő vagyok, 13 Alfa
4-es modell.
  - Én Alf-nak foglak hívni, ha megfelel - mondta neki Katherine, és egy kicsit
összébb húzta magán a takarót. Derecre nézett. - Ez nekem kell.
  - Jó - mondta Derec, aztán odaszólt a másiknak: - Gyere ide.
  A robot odament mellé. - Zító lesz a neved.
  - Zító - ismételte meg a robot.
  - Mi tanúknak hívjuk ezeket a robotokat - folytatta Wohler. - Az az egyetlen
funkciójuk, hogy különféle eseményeknél jelen legyenek és mindent pontosan
megfigyeljenek, hogy később be tudjanak számolni róla.
  - Hát ezért nincs karjuk - vonta le a következtetést Derec.
  - Valóban - felelte Wohler. - Nincsenek semmivel felszerelve, hogy a
tanúskodáson kívül semmi mást ne csinálhassanak. Ha bármilyen szinten
belefolynának az eseményekbe, torzulna a megfigyelésük. Ezek a robotok csak
figyelnek és jelentenek. Szinte mindennek tudják a hogyanját, de a miértjét
sohasem. Legjobb képességeik szerint megfelelnek az önök minden kérdésére, de
ismétlem, képtelenek magasabb szintű következtetésekre, mert nem rakhatják
össze az eseményeket okozatokká.
  - Felöltözöm - jelentette ki Katherine, és Derec már napok óta nem látta őt
ilyen jókedvűnek. Kisietett a szobából, és eltűnt a hálószobába vezető
folyosón.
  - Mihez nem férhetünk hozzá? - kérdezte Derec. - Vagy az egész bolygó nyitva
áll a számunkra?
  - Természetesen nem - felelte Wohler. - Nem férhetnek hozzá a város bizonyos
részeihez és bizonyos tevékenységekhez. Tanúrobotjaik természetesen
figyelmeztetni fogják önöket, ha veszélyes vizekre hajóznának.
  - Van lehetőségem arra - folytatta Derec - hogy terminál-közelbe kerüljek, és
kapcsolatba lépjek a központi maggal?
  - A központi mag izolálta magát a jelenlegi veszélyhelyzet miatt - mondta
Wohler. - A felügyelőkön kívül senkitől sem fogad el inputot. Ebben a dologban
nem tehetünk önért semmit.
  - És hogyan tartjátok fel a mindennapi működést? - érdeklődött Derec.
  - Az alapvető információkat bármelyik terminálról be lehet szerezni - felelte
a robot - de az input korlátozva van.
  - Azért megpróbálhatom?
  - Ez az ön dolga és a központi magé. Mindenkinek megvan a maga dolga. Csak
ahhoz ragaszkodunk, hogy tartsák magukat az elkötelezettségükhöz, és jöjjenek
vissza, ha az eső elered. A biztonság mindennél előbbre való. Mivel az
elődjüknél kudarcot vallottunk, valószínűleg nem voltunk elég elővigyázatosak.
De ha erről a követelményről megfeledkeznek vagy ezt megszegik, minden
előjogukat elvesztik.
  - Értem - felelte Derec - és tiszteletben fogom tartani a kívánságaitokat.
  - Az ön szavai, sajnos, most nem sokat jelentenek - mondta a robot, miközben
az ajtó felé indult, és fejét visszafordította Derec felé. - A jövőben a tettei
alapján fogjuk önöket megítélni. Mint ahogy ezt egyszer egy földi filozófus
mondta: "Az élet minőségét a cselekedetei határozzák meg." Most pedig mennem
kell.
  Azzal Wohler fürgén kicsusszant az ajtónyíláson és sietve a felvonó felé
indult. Ez a sietség zavarta Derecet: arra utalt, hogy nincsenek rendben a
dolgok Robotvárosban. Meg akarta kérdezni Wohlert az előző esti eső
következményeiről, de aztán úgy döntött, hogy inkább első kézből szerez
információt, és Zító úgyis elviszi őt ahová csak akarja.
  - Tessék - perdült be a szobába Katherine. Kék, egybeszabott ruhát viselt,
amit a szervo-robot hozott előző este. - Végre elindulhatunk valamerre. Te hol
akarod kezdeni?
  - Arra gondoltam, hogy lemegyek a vízgyűjtő ciszternába - felelte a fiú.
- Megnézem, mennyi eső esett le múlt éjjel.
  A lány megtorpant, és hitetlenkedve meredt rá. - Hát nem érted, hogy most
minden perc drága? Meg kell találnunk azt a holttestet, és ki kell derítenünk,
mi történt. Talán már... már oszladozik is.
  - Látnom kell, hogy esett-e valami kár - mondta Derec. - Megnézem, aztán
találkozunk.
  - Hagyd a fenébe - mérgelődött a lány, és az ajtó felé indult. - Menj csak a
hülye kíváncsiságod után. VELEM aztán nem kell jönnöd. Magam is tudom, merre
menjek. Gyere, Alf. Meg kell keresnünk a CORPUS DELICTI-t.
  Hátra sem pillantva ment ki. Derec megvonta a vállát. Egyszerűen nem tehetett
róla, hogy úgy gondolkodik ebben az ügyben, ahogyan gondolkodik. Azt érezte,
hogy az élete, a léte oka valahogy Robotváros jövőjéhez kötődik, és a város
gondjait a sajátjainak tekintette.
  - A ciszternához akarok menni - mondta Zítónak. - Oda tudsz vinni?
  - Igen, Derec barát - felelte a robot, és együtt elindultak.
  Amikor az utca szintjére értek, Derec csalódottan látta, hogy a felügyelők
semmiféle közlekedési eszközt nem hagytak neki. Rengeteg idő fog elmenni azzal,
hogy gyalog kell majd egyik helyről a másikra menniük. Talán később majd
megemlíti Eulernek a dolgot, bár attól tartott, hogy éppen azért rendezték így
a dolgot, hogy ő ne juthasson túl messzire.
  - A legrövidebb úton menjünk? - kérdezte tőle a tanúrobot.
  - Hogyne - felelte Derec, és útnak indultak. - Hadd kérdezzek tőled valamit.
Az eső a városon végzett munkák következménye?
  - Javarészt igen - felelte Zító egy hangszóró segítségével, ami a feje Derec
felé eső részén volt. - De különben is esős évszak van.
  - Ha lelassítanák az építést, akkor csillapodna az eső is?
  - Nem tudom.
  Derec rossz úton indult el: nem jól kérdezte a tanút. - Hogyan csinál a város
esőt? - érdeklődött.
  A robot beszélni kezdett. Úgy bányászta elő magából az információt, mintha
lexikonból olvasná. - Olivint bányásznak a föld alatt, vákuumban szétzúzzák,
miközben szén, hidrogén, oxigén és nitrogén szabadul fel, amiből vízgőz,
széndioxid, metángáz és más nyomokban jelen lévő anyagok keletkeznek. Vasércet
is bányásznak építőanyag céljaira, kőolajtermékekkel együtt, ami a műanyagokhoz
kell...
  - Műanyagokhoz? - kérdezte Derec.
  - A műanyagokat ötvözőanyagként használják ahhoz az anyaghoz, ami a várost
alkotja. Kívánja, hogy tovább folytassam a beszámolót az előző eseménysorról?
  - Hadd beszéljek én - mondta erre Derec - te pedig megmondod, hogy jól
mondom-e. Vízgőz nyomódik a légkörbe, a bányászati folyamatokban felszabaduló
hőenergiával együtt, ami áthalad a víztározón is. A széndioxidot az erdőbe
fújják, hogy serkentsék a növekedést. Azért van olyan sok eső, mert a város túl
gyorsan növekszik, túl sok hőt, port és vizet bocsát ki.
  - Nem tudom, miért van most OLYAN sok eső - mondta Zító. - Még azt sem értem,
mit jelent az, hogy OLYAN sok eső. A többi állítások megfelelnek azoknak a
kijelentéseknek, amelyeket Avernus felügyelő mondott, és amelyekről
feltételezem, hogy helyesek.
  - Remek - mondta Derec. - Az ózonréteggel nincs valami probléma?
  - Probléma? - kérdezett vissza a robot.
  Derec újrafogalmazta a kérdést. - Folyik valami munka az ózonrétegen?
  - Nem tudom - mondta Zító. - Bár egy ízben hallottam Avernus ellenőrtől, hogy
"az ózonréteget fotokémikusan növelni kell tízmilliomodra."
  - Jól van - mondta Derec. - Nagyon jó.
  - Meg van elégedve a tanúságommal? - érdeklődött Zító.
  - Igen - felelte Derec. - A felügyelők meg fognak kérdezni majd, hogy mit
beszéltünk?
  - Ez a dolgom, Derec barát.
  Derec órája szerint majdnem egy órát mentek. A város finoman változott
körülöttük. Néha beletelt egy kis időbe, mire kiszedte az információkat a
tanúrobotból, de ha helyesen tette fel a kérdéseket, Derec tapasztalhatta, hogy
Zító az adatok kimeríthetetlen forrása, és kíváncsi volt, hogy Katherine vajon
mire megy a sajátjával.
  Derec már jóval azelőtt tudta, hogy közelednek a víztározóhoz, mielőtt
odaértek. Robotok vonultak hosszú sorokban oda és vissza, a várost alkotó
anyag-lapokat szállító járművekkel egyetemben.
  Beléptek a lázas ténykedéstől zengő területre. A visszhang annyira
felerősítette a zsongást, hogy Derecnek be kellett fognia a fülét. A víztározó
medencéjénél aztán legrosszabb sejtelmeit láthatta beigazolódni. A víz már
elérte medence peremét, és egyes helyeken át is csapott rajta.
  A robotok a maguk részéről mindent elkövettek, hogy útját állják az
áradatnak. Hatalmas, szemmel láthatóan bányász-munkáról átvezényelt gépezetek
emeltek roppant építőlapokat a medence szélére, ahol lézer-pákás szerelőrobotok
olvasztották össze a darabokat, hogy kibővítsék a medencét. Mindenfelé sárga
szikraeső záporozott.
  Hatalmas nagyságrendű munka volt ez, hisz a medence több hektár felületű
volt. A robotok megszállottan dolgoztak, hogy még a következő eső előtt
végezzenek. Derec persze tudta, hogy ez csak tűzoltómunka, hiszen ha az esőzés
nem áll meg, egy vagy két napon belül a magasított parton is kiönt.
  - Mi lesz, ha túlfolyik a víz? - kérdezte Zítót.
  - Én nem vagyok képes ilyesfajta spekulációkra, Derec barát - közölte a
robot. - Most nem folyik túl. Ha viszont ez megtörténik, akkor én tanúja
leszek.
  - Jól van - mondta Derec, és a dolgozók felé indult.
  - Ne menjen túl közel - kiáltotta Zító. - Veszélyes.
  Derec ügyet sem vetett rá, és csak ment előre. Észrevette Eulert, aki egy lap
beemelésénél segédkezett. Egy nagy, masszív talpazatú gépet irányított
teleszkópos kezével, amely hatszor hat méteres lapokat tartott mágneses
szorításában. Euler kinyújtott karokkal mutatta a gépnek a hozzávetőleges
távolságot, amennyire még emelnie kell a lapot, hogy a megfelelő helyre tehesse
le a medence szélére. Ott szerelőrobotok illesztették a helyére az elemeket, és
tartották, amíg a hegesztés befejeződött.
  - Euler! - kiáltott fel Derec. A robot összerezzent a neve hallatára.
  - Itt túl veszélyes önnek! - kiáltott vissza Euler, és intett, hogy menjen.
- Ezen a helyen nincsenek biztonsági berendezések!
  - Csak egy centádig maradok! - törtetett feléje Derec. Ki tudott nézni az
utolsó lap pereme fölött, és látta a medencében magasan zubogó vizet. Messzebb,
a tározó mellett végig hasonló munka folyt.
  - Mit csinál itt? - kérdezte Euler.
  - A saját szememmel akartam látni - felelte Derec. - Tudtam, hogy emelkedik a
vízszint. Miért nem hagyjátok abba egy kis időre az építkezést, hogy le tudjon
menni ez a víz?
  - Nem mondhatom meg, miért - mondta erre Euler.
  - De mi lesz, ha kiárad?
  - Akkor elveszítjük a vízművet - mondta Euler, és fölemelte a karját, hogy
megállást jelezzen a lapot emelő gépnek. Aztán a föld felé intett, mire a
masina nagyon óvatosan kezdte letenni az elemet. - Elveszítünk bányákat.
Elveszítünk sok bányászt. Kudarcot vallunk.
  - Akkor állítsátok meg az építkezést!
  - Nem lehet!
  Ebben a pillanatban az egyik szerelőrobotnak egy kicsit nekiütközött a mozgó
fémdarab, mire a robot elveszette egyensúlyát a síkos padlón. Hangtalanul és
mindenféle felhajtás nélkül hanyatlott a sötét vízbe a medence széléről. Azon
nyomban eltűnt.
  Minden megállt.
  Euler elrohant Derec mellett a peremhez, és lehajtott fejjel figyelt lefelé.
A többi robot ugyanezt tette, némán felsorakozva a víz mellett. Derec odalépett
Euler mellé.
  - Sajnálom - mondta.
  Euler lassú mozdulattal a fiú felé fordította a fejét, és sokáig nem szólt. -
Jobban oda kellett volna figyelnem - mondta végül.
  - Milyen mély a víz? - érdeklődött Derec.
  - Nagyon mély - felelte Euler. - Önnel beszélgettem, és nem figyeltem teljes
erővel a munkámra.
  - Meg lehet menteni?
  - Ha több időnk lett volna - szólt Euler - akkor biztonsági és
megvalósíthatósági tanulmányokat készítettünk volna erről a feladatról, és ez
nem történhetett volna meg. Ha ezt tudom, nem engedtem volna önt ilyen közel.
Egy robot elveszett, és a felügyelő a hibás.
  - Semmit sem tehettél volna - nyugtatgatta Derec.
  - Ma meghalt egy robot - mondta neki Euler. - És most nem fogok válaszolni az
ön további kérdéseire.

6. fejezet
Az alagút

  - Ha a város állandóan mozog - kérdezte Katherine - akkor hogyan tudsz
elvinni a gyilkosság színhelyére?
  - Háromszögeléssel - mondta Alf, a robot. - A Kompassz Torony az egyik
viszonyítási pont, a nap állása egy bizonyos meghatározott időpontban a másik
pont, és ezzel a szenzoraim már képesek betájolni azt a helyet, ahol először
láttam a testet. Pontosan 13.24-kor kell bemérni a napot, hogy pontos
eredményre jussunk.
  Miközben a várost járták, Katherine félelemmel vegyes izgalmat érzett első
önálló útján itt kint. Magasan fent jártak, a legtöbb épület fölött. Hidak
nőttek ki a lába alatt, aztán húzódtak vissza, mikor elment. Alfnak szemmel
láthatólag szüksége volt erre a magasságra a pontos méréshez.
  Katherine haragudott Derecre, amiért ilyen érdektelen volt szorult helyzetük
iránt, de elég jól ismerte ahhoz, hogy tudja: nagyon makacs tud lenni. Ami azt
illeti, jobban ismerte Derecet, mint az saját magát, és ez őrjítő volt.
Cselszövevények ragacsos hálójába keveredtek, és mindaddig, amíg erről a
helyről nem szabadulnak, neki - Katherine-nek - a tőle telhető legjobban a
kezébe kell vennie az események irányítását. Ebben pedig benne van az is, hogy
nem mond el Derecnek az életéről többet annál, mint amire magától is rájön. A
lány érezte, hogy saját léte forog kockán, és amíg ki nem jut ebből az
útvesztőből, nem mert többet mondani.
  Ki KELL jutnia Robotvárosból. A fájdalom erősödött, amióta ide érkeztek, és
életében először azon kapta magát, hogy a halál az egyetlen téma, ami
foglalkoztatja.
  Az egyetlen bűne pedig a szerelem.
  Érezte, hogy feltörőben vannak a könnyei, de vasakarattal visszafojtotta
őket. Ez nem segít rajta. Itt semmi sem segít, csak a saját kitartása és
intelligenciája.
  - Mesélj nekem David haláláról - kérte Alfot, aki szorgalmasan méricskélte a
napot.
  - Körülbelül két dekád múlva - kezdte a robot - lesz pontosan kilenc napja,
hogy az eset történt. Most lemegyünk innen.
  Alf egyenesen elindult a sarok felé a hatszintes épületen, ahol álltak, mire
korláttal védett lépcső keletkezett előttük, amin le tudtak menni. Ereszkedés
közben a robot folytatta a történetet.
  - Hívattak, hogy tanúskodjam, amikor David barátot próbálták kiszabadítani
egy bezárt szobából.
  - Bezárt szobából? - csodálkozott Katherine. - Erről még nem is hallottam.
Hogyan záródhatott be egy ilyen helyen?
  - A szoba körülnőtte - közölte Alf. Leértek az utca szintjére, és a robot
nyugat felé indult, a Kompassz Toronytól távolodva. - Elzárta, és nem engedte
ki.
  - Miért?
  - Nem tudom.
  - Van valaki, aki tudja?
  - Nem tudom.
  - Jól van - Katherine egy csapat robotot figyelt, akik tornatermi
felszerelésekre emlékeztető valamiket vittek be az egyik épületbe. - Csak mondd
el, amit láttál.
  - Örömmel. Hívattak, hogy tanúskodjam, amikor David barátot próbálták
kiszabadítani egy bezárt szobából. Amikor megérkeztem, Dante felügyelő már a
helyszínen volt... - A robot megtorpant, és hosszú másodpercekig bámult fel a
napba. - Egészen pontosan itt volt - mutatott Alf az utca egy darabjára.
- David barát bennrekedt az épületben, és hallottuk, ahogy kiabál, hogy
engedjék ki.
  - Kik hallották?
  - Én magam, Dante felügyelő, egy pákás szerelőrobot, és egy másik háztartási
robot, aki először észrevette, hogy David barátnak gondja van.
  - És aztán mi történt?
  - Aztán Dante felügyelő megkérdezte a 237-5 számú szerelőrobotot, hogy
biztonságos-e a pákát használni ilyen közelségben egy emberi lényhez, mire a
237-5-ös robot biztosította őt, hogy igen. Ekkor Dante felügyelő megpróbálta
megmagyarázni a szobának, hogy engedje el David barátot, de miután kudarcot
vallott ezzel, utasítást adott, hogy vágjanak bele a pákával a falba.
  - És teljesítették az utasítást?
  - Igen. Dante felügyelő valójában azt kérte a 237-5-ös szerelőrobottól, hogy
gyorsan dolgozzon.
  - Miért?
  - Nem tudom.
  Katherine-nek eszébe jutott, milyen a tanúrobotok természete, aztán egy újabb
kérdést tett fel. - Voltak más olyan események is, amelyek összefüggtek ezzel a
történéssel?
  - Igen - felelte készségesen Alf. - Az Ételszolgálat panaszkodott, hogy nem
tudja David barátot időben kiszolgálni, és érdeklődtek, hogy ettől nem
szenved-e kárt az egészsége. Több felügyelő is összegyűlt a Kompassz Toronyban,
hogy megvitassák azokat a módozatokat, ahogyan David barát a városba
érkezhetett az ő tudtukon kívül. A város maga is általános biztonsági riadóban
volt.
  - Az általános biztonsági riadó változtat valamit a funkciók teljesítésén? -
kérdezte a lány.
  - Igen. Mindnyájunknak új vész-munkakört kellett ellátnunk, és csak arra
koncentráltunk, hogy David barát veszélyben van és ki kell szabadítanunk.
  - Amit meg is tettetek.
  - Én nem - mondta Alf. - Én csak tanúskodtam. De David barátot
kiszabadították a bezárt szobából.
  - Észrevettél valami furcsát ekkor?
  - Furcsát? Katherine barát, én csak...
  - Tudom, tudom - szakította félbe a lány kissé ingerülten. - Te csak
tanúskodsz. Akkor mondd el pontosan, mi történt.
  - Dante felügyelő megkérte David barátot, hogy térjen vissza a lakhelyére,
mert biztonsági riadó van érvényben. David barát azt felelte, hogy még nem tér
vissza a szállására, mert valami dolga van. Fejfájásról panaszkodott. Aztán
nevetni kezdett, és elment. Aztán a 237-5-ös számú szerelőrobot megkérdezte
Dante felügyelőt, hogy letartóztassa-e David barátot, mire Dante felügyelő azt
felelte, hogy mérlegelte a prioritásokat, és úgy döntött, hogy a biztonsági
riadóé az elsőbbség, és elrendelte, hogy lássuk el vész-feladatunkat, ami az én
esetemben azt jelentette, hogy valaminél tanúskodnom kellett, amit nem áll
módomban önnek elmondani.
  - És aztán? - kérdezte aggódva Katherine.
  - Aztán elvégeztem a biztonsági feladatot, amivel megbíztak.
  - Nem, nem - mondta Katherine. - Mi történt Daviddel?
  - Körülbelül kilenc dekád múlva megint hívtak - Alf fürgén elindult az utcán,
Katherine-nek futnia kellett mögötte, hogy nagyon le ne maradjon. - Most a
második incidens körülbelüli helyére viszem önt - kiáltotta a robot egy, a feje
hátuljába épített hangszóróból. - Ide hívtak, ezúttal Euler felügyelővel
együtt. A 716-14 számú munkarobot hívott minket, aki felfedezte, hogy számos
hulladékeltakarító robot megpróbálja elvinni David barát testét.
  Alf gyorsan befordult egy sarkon, aztán olyan hirtelen állt meg, hogy
Katherine kis híján belefutott.
  - Itt - mondta Alf. - Itt az a hely, ahová a test állítólag esett.
  - Állítólag?
  - Amikor én megérkeztem, már nem volt itt.
  - Az a munkarobot mit mesélt?
  - A 716-14-es munkarobot azt mondta, hogy elküldte a hulladékeltakarító
robotokat, aztán megvizsgálta David barát testét életjelek után kutatva, de
sikertelenül. A vizsgálat ideje alatt újabb szoba kezdett kinőni a test körül,
és körülfogta. Ennél a pontnál a 716-14-es robot visszahúzódott, mielőtt ő maga
is csapdába került volna, és leadta nekünk a vészjelet. Aztán együtt
visszatértünk a helyszínre, de a test már nem volt ott. Ekkor látták utoljára
David barátot.
  - Látszottak a testen erőszak nyomai?
  - A 716-14-es robot azt jelentette, hogy a test tökéletesen normális
állapotúnak látszott egy kis vágás kivételével a bal lábon. Mivel ebben
tekintetben csak hallomásra támaszkodhatom, képtelen vagyok ezt pontos
vizsgálatnak elfogadni.
  Katherine nekitámaszkodott egy földszintes alkatrész-depó falának. A fal
enyhén benyomódott a súlya alatt. Többnek látszott véletlen egybeesésnél az,
hogy David bezáródása és a város riadóállapota párhuzamosan futott - hogyan
kapcsolódhatnak ezek össze?
  - Tehát az az érzésed, hogy a test egyszerűen azért mozgott, mert a város
mozgatta? - kérdezte.
  - Én nem vagyok képes ilyen elméletet felállítani - mondta a tanúrobot. - De
hallottam, amikor Euler felügyelő az önéhez hasonló kijelentést tett - de ez
megint csak hallomáson alapuló információ.
  - A város ilyen ütemű növekedése mellett - mondta Katherine - számold ki,
hogy milyen sebességgel és merre haladhatott David teste, ha tényleg a város
mozgása vitte el innen.
  - Közelítőleg tíz és fél háztömbnyire lehet - vágta rá Alf habozás nélkül -
bármelyik irányba. A város olyan terv alapján működik, ami számomra nem ismert.
  - Tíz és fél háztömb - suttogta Katherine. - Hát ez szép kis munka lesz - Alf
fényes fejgömbjére nézett. - Sétáljunk egyet.
  - Öné a döntés - felelte a robot, amikor Katherine találomra kiválasztott egy
irányt, és menni kezdett. Keresett valamit, de hogy mit, azt maga sem tudta.

  HOZZÁFÉRÉS MEGTAGADVA, jelent meg kövér betűkkel a képernyőn. Derec néhány
perc leforgása alatt vagy egy tucatszor ütközött ebbe a mondatba.
  Egy kis pult mellett állt egy nagy, nyitott ablaknál. Az égbolton úszó
rozsdavörös por szállongó fellegein keresztül látta a köves talajon araszoló
földmunkagépeket, melyeknek elülső, fogas markolója könnyedén harapott a
földbe, aztán maga mögé hányta a sarat, és el is egyengette a talajt, a
gödröket feltöltötte, a dombokat legyalulta. Teljesen sík és jellegtelen maradt
mögöttük a terep. Nehéz hengereket húztak maguk után ezek a speciális gépek,
amelyek összetömörítették a talajt a város alap-lapjai számára.
  Miután maga mögött hagyta a tragédiával terhes vízgyűjtőt, megkérte Zítót,
hogy vigye őt ki a város szélére. Saját szemével akarta látni a porfelhő
kialakulását és keresni akart egy olyan terminált, ami kiesik a felügyelők
hatásköréből. A robot először tétovázni látszott, de miután Derec biztosította
arról, hogy nem megy a város peremén túlra, Zító készségesen megindult.
  Most, ahogy ott állt, Derec már sajnálta az időt, amit az idejövetellel
eltöltött. A terminál maga volt a kudarc. Derec remekül hozzáfért minden olyan
információhoz, ami a város itteni munkálataival volt kapcsolatos:
szervizinformációkhoz, időreferenciákhoz, géplistákhoz, munkabeosztásokhoz,
mindenféle építési adathoz, de ezeken túl lehetetlen volt bármihez is
hozzájutni.
  Mindenféle jelszó-szerzési módszerrel próbálkozott, de úgy tűnt, hogy
kísérletezései eleve kudarcra vannak kárhoztatva. Arra a következtetésre
jutott, hogy riadóhelyzetben a terminálok hely-orientálttá válnak, és csak az
adott helyről származó, és a funkciójukkal összefüggő speciális adatokat
képesek felvenni. Mindez eléggé hihetetlen volt a számára, hiszen ha a robotok
tartják kézben az összes hozzáférést és jelszót, akkor ez megcáfolja a
"tökéletes emberi világ" koncepcióját. Rádöbbent, hogy a hozzáférésnek emberien
lehetségesnek kéne lennie, alapvető filozófiai okokból.
  De itt, ezen a terminálon nem volt az.
  Akkor mit tehetne? Az esők továbbra is jönnek, akár itt van, akár nem. A
központi maghoz, és a benne rejlő rengeteg válaszhoz még mindig nem férhet
hozzá. Még mindig rab (Katherine véleménye ellenére ezt a tényt nagyon is
komolyan vette), és még mindig nem tudott semmit sem eredetéről, sem arról,
hogy miért van Robotvárosban.
  Ez a gondolat visszavitte a kiinduláshoz. Amikor a Kompassz Toronyban járt,
Avernus látszott az első számú felügyelőrobotnak, ő volt az, aki a többi
felügyelő elkészítését kezdeményezte. Derec sikerrel járt a víz forrásának és
céljának felkutatásában: most már elkezdhette keresni magának a városnak az
eredetét. Az egyetlen hely, ahol ezt elkezdheti, a föld alatt van, Avernusnál.
A bányászatra azért volt szükség, hogy előteremtsék a nyersanyagot a város
építéséhez. Minden más ebből az alapból indul ki. El kell mennie a forráshoz -
Avernushoz.
  Lekapcsolta a hasznavehetetlen terminált és kisétált az amúgy teljesen üres
teremből, hogy megkeresse Zítót. A robot éppen a felszálló porfelhőket
tanulmányozta, és méréseket végzett. Ez volt a mániája.
  - A bányákhoz akarok menni, hogy Avernussal beszéljek - mondta a robotnak.
- Megtehetem?
  - Elviszlek a bányákhoz, Derec barát - felelte Zító - de onnan már Avernusé a
döntés.
  - Ennyi nekem elég - mondta Derec, és lélekben felkészült az újabb hosszú
gyaloglásra. Aztán feltűnt neki egy kis jármű a markolók mellett leparkolva.
Elindult felé. - Most menjünk kocsival.
  - Nem kaptuk meg ezt a járművet - mondta Zító. - Nem vihetjük el.
  - Mondták neked, hogy ne engedd elvinnem ezt a gépet? - szegezte neki a
kérdést Derec.
  - Nem, de...
  - Akkor gyerünk.
  Derec beugrott előre, de nem látott semmilyen irányítószerkezetet. Tudta,
hogy a markolókat irányító robotok valószínűleg ezzel jöttek ide, de a
tanúrobot képtelen volt eljutni eddig a következtetésig, és végül megadta
magát. - Hogyan működik?
  - Bele kell mondani az úti célt abba a mikrofonba - felelte Zító.
  - A föld alá - adta ki a parancsot Derec, és megvonta a vállát Zító felé. A
jármű nekilódult, és egyre gyorsulva távolodott a munkaterülettől.
  Gyorsan haladtak. Keresztül mentek egy teljes városrészen, ahol kizárólag
robot-készítő üzemek voltak, amelyek teljes gőzzel dolgoztak, kétségbeesetten
igyekezvén tartani a városépítés szédült iramát. Ahogyan egyre több lett az
épület, a robotok is egyre sokasodtak, hogy kiszolgálják őket és a nem létező
emberi lakókat. Egymás után hagyták el a vadonatúj, funkcionálisan tervezett
robotokkal zsúfolt kocsikat. Az újszülött gépek szorgalmasan nézegettek
mindenfelé, hisz először látták világukat.
  Más kisebb erdők mellett is elsuhantak, és hidroponikus üvegházaknak látszó
építmények mellett is, amelyek a jövőbeni nagyarányú élelmiszertermelést voltak
hivatva szolgálni. Aztán egy nagyobb nyílt terület mellett zúgtak el, ami
látszólag semmilyen célt nem szolgált.
  - Ez mi? - kérdezte Derec.
  - Semmi - válaszolta Zító.
  - Nem a mostani állapotára gondoltam - helyesbített Derec. - Mi lesz belőle?
  - Nem sokat foglalkozom a jövőbeni valószínűségekkel - felelte a robot,
miközben egyes fényei vadul villódzni kezdtek - De emlékszem, hogy Euler
felügyelő egyszer úgy beszélt erről a helyről, mint majdani űrrepülőtérről.
  Derec egy kissé visszahőkölt. Robotváros teljességgel alkalmatlan akár
érkező, akár induló hajók ellátására. Ez egy új gondolatmenetet indított el
benne.
  - Ha az űrrepülőteret még nem építették meg - mondta - akkor hol tartjátok a
hiperhullámú adóitokat?
  Csak úgy látszólag félvállról vetette oda a kérdést, tudván tudva, hogy Zító
kétségtelenül azt fogja mondani: ez az információ titkos, ezért a kapott válasz
teljesen készületlenül érte.
  - Nem tudom, mi az a hiperhullámú adó - volt a robot válasza.
  - Egy olyan eszköz, ami távolsági kommunikációra alkalmas az űrön keresztül -
mondta Derec. - Talán csak másképpen nevezitek.
  - Tanúskodásom során nem láttam semmi olyasmit, ami a légkörön túli
kommunikációra alkalmas - felelte Zító.
  - Hát nem küldtök és nem kaptok információt a bolygón kívülről?
  - Nem tudok ilyen esetről - válaszolta Zító. - Mi itt önellátóak vagyunk.
  A járművük megtorpant, és vele együtt Derec gondolatmenete is. Eddig valahogy
sosem fogta fel igazán, hogy ittragadtak ezen a bolygón. A Kulcs és használata
hirtelen elsőrendű fontosságot nyert a szemében.
  - Megérkeztünk, Derec barát - mondta Zító.
  - De meg ám - kászálódott ki lassan a kocsiból Derec. Mi folyik itt? Ki hozta
létre ezt a helyet? És miért? Ősi civilizáció volt ez, amely el volt vágva
minden külső kapcsolattól, ugyanakkor nyilvánvaló volt űrász eredete. Lehet,
hogy David, a halott ember volt az alkotó?
  Elment a megrongálódott eszközöket cipelő robotok sora mellett, el a város
végtelen szalagjait ontó roppan gépezet mellett, aztán megállt a föld alá
vezető bejáratnál. A mellette álló Zító felé fordult.
  - Keresd meg Avernust - mondta neki. - Mondd meg neki, hogy beszélni akarok
vele. Nem akarom megszegni a megállapodást azzal, hogy olyan helyre megyek,
ahová embernek nem szabad.
  - Igen, Derec barát - felelte a robot, és arrébb ment, hogy kapcsolatot
teremtsen a rádióhálózaton keresztül.
  Derec leült a földre a bejárat mellett, és a sürgölődő robotokat figyelte.
Kezdte magát úgy érezni, mint egy semmire sem jó, tétlen kolonc. Még az is
bűntudattal töltötte el, hogy a környező robotoknak parancsolgat: lenne
fontosabb dolguk.
  Az órájára pillantott. Délután két óra volt, és hamarosan jön az újabb eső,
az újabb, haszontalan tépelődéssel töltött éjszaka, miközben a vízszint egyre
magasabbra és magasabbra emelkedik. "Kudarcot vallunk", mondta Euler, és ebben
a mondatban minden benne volt. Derechez hasonlóan a felügyelőrobot is tudta,
hogy Robotváros egy teszt, egy mindnyájuk számára kitalált próba. Ha Euler és
társai nem tudják megoldani az eső problémáját, akkor kudarcot vall az az
erőfeszítésük, hogy egy működő világot építsenek. Azt is tudta, hogy ennek a
világnak a megmentéséhez olyan kreatív gondolkodásra lenne szükség, amire sokak
szerint a robotok képtelenek. Talán itt kerül bele a képbe Derec. Szinnoetika,
így nevezték: az egész több, mint a részek összege. Hogy ez megvalósulhasson,
Derecnek először is meg kell győznie a robotokat arról, hogy minden biztonsági
intézkedés ellenére bízzanak meg benne.
  - Rendkívül elfoglalt vagyok, Derec barát - szólalt meg a hang. - Mit kíván
tőlem?
  Derec fölnézve Avernus alakját látta meggörnyedni az alacsony ajtónyílásban.
  - Arról kell beszélnünk, hogyan lehetne megmenteni ezt a helyet - mondta
Derec. - Egyenlőkként kell egymáshoz közelítenünk, nem ellenfelekként.
  - Lehetséges, hogy ön gyilkosságot követett el, Derec - mondta Avernus. - Én
pedig nem vagyok egyenlő egy gyilkossal.
  - Euler sem - felelte Derec. - Figyelmetlensége mégis egy robot halálát
okozta ma.
  - De ön is jelen volt.
  Derec a földre sütötte szemét. - I-igen - mondta végül. - Nincs jogom ezt
felhánytorgatni.
  - Mondja, mit akar tőlem.
  - Válaszokat - mondta Derec. - Megértést. Segíteni akarok a városon... az
esőkön. Szeretném, ha lenne valaki, aki ezt tudná és értékelné.
  A robot egy hosszú pillanatig csak nézte, aztán intett neki, hogy menjen be.
Együtt mentek le a lépcsőn a raktárterületre. Zító tisztes távolból követte
őket. Aztán Avernus félrevonta a fiút, és leültette egy roncsokból rögtönzött
halom tetejére.
  Derec felmászott a halomra, és leült. Avernus állva maradt mellette.
- Vészhelyzetben vagyunk, és a programozásom korlátozza az önnel folytatott
kommunikációt.
  - Én ezt megértem - felelte Derec. - Azt is tudom, hogy sok helyzetben van
szükség olyan ítéletekre, amelyek lefoglalják a logikai áramköreiteket. Én csak
annyit kérek, hogy gondolkodj szinnoetikusan.
  - Ha már ezt kéri tőlem - szólt a robot - akkor mondanom kell valamit. A
halál fogalma számomra súlyosabb jelentőségű, mint a többieknek. Az én logikai
áramköreim másmilyenek a munkám miatt.
  - Ezt nem értem.
  - A robot legnagyobb kincse a hatékonyság - felelte Avernus - a munkaerőt
igénylő feladatoknál pedig a költség-hatékonyság. De a bányákban a
költség-hatékonyság nem szükségképpen költség-hatékony.
  - Most már végképp nem értem.
  - A bányászati munka leginkább költségkímélő megközelítése alkalmasint a
legveszélyesebb megközelítési mód lehet, a legveszélyesebb módszer viszont
rengeteg dolgozó elvesztését eredményezi a bányák természete miatt. Tehát a
bányák üzemeltetésének leghatékonyabb módja hosszútávon nem feltétlenül a
legköltség-hatékonyabb is egyben. Következésképpen engem úgy programoztak, hogy
az általánost jóval meghaladó szinten tiszteljem az éltet - a robot-életet is.
A munkásaim élete olyan elsőrendű szempont, ami jóval megelőzi a hatékonyság
kérdését.
  - És ennek mi köze hozzám? - kérdezte Derec.
  - Ha ön ölt, Derec, akkor ön az én lényegemnek az ellentéte. Már az a tény
is, hogy önt vádolják és hogy képes lehet ilyen tettre, majdnem több annál,
mint amit el tudok viselni. Én az ön szabad mozgása ellen szavaztam, amikor
erről tanácskoztunk.
  - Esküszöm neked, hogy ártatlan vagyok - mondta Derec.
  - Az emberek hazudnak - felelte a robot. - Még mindig azt akarja, hogy
"értékeljem" az álláspontját?
  - Igen - mondta Derec eltökélten. - Én csak arra kérek lehetőséget, hogy
bebizonyíthassam: nagyon is a szívemen viselem Robotváros sorsát. Ártatlan
vagyok, és az igazság majd felszabadít.
  - Jól van. Mit akar tudni?
  - Te vagy az első számú felügyelő - mondta Derec. - Mik az első emlékeid?
  - Egy szerelőrobot ébresztett fel, akit 1-1-esnek nevezünk - mondta Avernus,
vörös fotocelláit Derecre meresztve. - 1-1 előzőleg már ötven másik
szerelőgépet is felébresztett. Amikor felébredtem, teljes tudással rendelkeztem
arról, hogy ki és mi vagyok: egy félautonóm robot, akinek az a feladata, hogy
felügyelje a bányákat a városépítéshez, és felügyelje a többi felügyelők
készítését, hogy azok különféle feladatokat végezzenek majd el.
  - Az emberek szolgálatára beprogramoztak?
  - Nem - mondta Avernus gyorsan. - Belénk programoztak emberi információkat,
egyedenként és a központi mag révén is, amely már szintén működött, amikor én
felébredtem. Az a döntésünk, hogy szolgáljunk, önálló elhatározásunk volt.
  - Talán ez lehet az oka, hogy a robotok nem túlságosan lelkesedtek
Katherine-ért és értem?  - kérdezte Derec. - Mivel az emberi valóságot nem
ismertétek, egy olyan ideált fogadtatok el érvényesnek, aminek mi képtelenek
vagyunk megfelelni.
  - Ez igaz lehet - ismerte el Avernus.
  - Mennyi ideje vagy ébren?
  - Körülbelül egy éve.
  - És akkoriban láttál embert, vagy volt emberről tudomásod?
  - Nem. Első ténykedésünk a Kompassz Torony felépítése volt. Ezután kezdtük el
filozófiai elmélkedésünket arról, hogy mivégre vagyunk itt az univerzumban.
  - És mi van 1-1-gyel? Neki volt valami kapcsolata emberekkel?
  - Sosem jutott eszembe, hogy megkérdezzem tőle - mondta Avernus.
  - És hol van most 1-1? - kérdezte Derec. úgy érezte, nyomon van.
  - Lenn az alagutakban - mutatott Avernus a felvonók felé. - 1-1 bányászik.
  Derec leugrott a rögtönzött trónusról. - Vigyél oda hozzá - mondta
Avernusnak.
  - De hát biztonsági... - kezdte volna a robot.
  - Emberi lény vagyok - mondta Derec. - Ezt a világot nekem és a fajtámnak
tervezték. Sajnálom, Avernus, de ha te azért létezel, hogy szolgálj, akkor
ideje, hogy e szerint is cselekedj. Ha tiszteled a saját filozófiátokat, akkor
el kell fogadnod azt, hogy a biztonsági intézkedéseitek nem arra valók, hogy
távoltartsák tőletek az embereket. Ha pedig mégis így van, akkor az
alapfilozófiátokkal van rettentő nagy baj.
  - Veszélyes ott lent a bányában - felelte Avernus.
  - Majd te megvédesz.
  A robot Derec és a felvonóajtó között állt. - Nem engedhetem önt a központi
maghoz - mondta végül. - És nem beszélhetek önnek a biztonsági intézkedésekről.
De ön emberi lény, és ez az ön világa, amit megoszt velünk. Elviszem 1-1-hez,
és megvédelmezem. Ha úgy adódik, hogy a védelem azt jelenti, hogy vissza kell
önt küldenem a felszínre, akkor ezt fogom tenni.
  - Rendben - mondta Derec az órájára tekintve. - Mennünk kell.
  A felvonók felé indultak, Zító is csatlakozott hozzájuk a kabinban. A
felügyelőrobotra való tekintettel a többi robot hagyta, hogy nekik maradjon az
egész fülke. Avernus megnyomott egy gombot a falon, mire az ajtó összezárult. A
kabin megindult lefelé.
  És ment, sokáig.
  - A bányában történő közlekedés titka a megfontoltság - mondta Avernus,
amikor a kabin zökkenve megállt.
  - Megfontoltság - ismételte meg Derec.
  Az ajtó eszelős iramú nyüzsgés látványára nyílott. Ezernyi munkarobot
sürgölődött a hatalmas földalatti teremben, amelynek Derec egyik irányba sem
látta a végét. Egymást érő vasúti szerelvények gördültek tova áthelyezhető
sínpályájukon, nyers ércet szállítva a roppant kohókba, ahol feldolgozhatóbb
formába olvasztották, és más anyagokkal ötvözték. A mennyezet harmincöt méter
magasan volt a nyers kőből kifaragva. Szabályos időközönként üres térségek
látszottak.
  - Vas! - mondta Avernus széles kézmozdulattal. - Az alap, amire a különféle
vastartalmú fémek épülnek, márpedig ezek alkotják a modern világot. Hatalmas
mennyiségben bányásszuk, nyers állapotban gépeket készítünk belőle, speciális
műanyaggal ötvözve pedig a város anyagát alkotja. Arra!
  Egy gépezetre mutatott, amelyen vaslapok nyomódtak keresztül bevésett
mikroáramkör-sablonokkal együtt. A gép tetején kocsonyás massza jött ki, és
folyamatos szalagban kígyózott fölfelé. Ez volt az az építőanyag, amit Derec a
felszínen látott feltörni.
  - Ez Robotváros anyaga - mondta Avernus. - Vas és műanyag elegye rengeteg
szénnel vágva, és szénmonoxiddal redukálva. Ebbe a "bőrbe" aztán
négyzetméterenként több millió mikroáramkört sajtolnak. Centiméteres, önálló
szakaszonként ez a "bőr" eleven, robot-intelligenciával rendelkezik, az emberi
szükségletekre és az emberek védelmére hangolva. Az önépítés előre bele van
programozva, és maga az anyag előírt módon viselkedik és reagál az emberi
igényekre a felmerülésük pillanatában.
  - Hát ezért enged a fal, ha megnyomom - állapította meg Derec. A felvonóból
kilépve is Avernus mellett maradt.
  - Pontosan. Most pedig ne feledje: megfontoltság. Maradjon a közelemben.
  Avernus kilépett a lázas sürgés-forgás közepébe. Gépek, robotok,
kocsiszerelvények húztak el mellettük. Amikor Avernus a rohanó járművek elé
lépett, Derec mindig megdermedt, és vissza akarta rántani, de a várt
katasztrófa sohasem következett be. A robotok és gépek mindent érzékeltek, és
tökéletesen reagáltak.
  A megfontoltság fogalma ekkor világosodott meg Derec előtt. A mozgásnak
határozottnak kellett lenni, állandó haladási iránnyal és sebességgel. Minden
azon az elven alapult, hogy a mozgás egyenletes, és regisztrálás után könnyedén
ki lehet kerülni. A hirtelen mozdulatok voltak veszélyesek - a megtorpanások,
hátraugrások. Itt lent az ilyen hirtelenkedések akár halálosak is lehettek.
  Mikor megértette a koncepciót, már könnyebben haladt előre a cikázó járművek
között. És mire átértek a hatalmas csarnok közepén, Derec már kezdte egészen
jól érezni magát.
  - Hadd kérdezzek valamit - mondta a nagy robotnak. - Te találtad fel
Robotvárosnak ezt a "bőrét"?
  - Nem - felelte Avernus. - Már eleve benn volt a programja a központi magban.
  - Tehát minden funkciója előre programozott?
  - Igen. Mi csak annyit tettünk, hogy felhasználtuk, amikor az emberiség
szolgálata mellett döntöttünk.
  Elérték a csarnok szélét, ahol tucatnyi kisebb alagút ágazott szét.
  - Innentől kocsival megyünk - közölte Avernus, és bemászott egy kis autóba,
ami jócskán kicsi volt hatalmas termetének. Derec és Zító is beszálltak utána.
Avernus azonnal indított. Egy gyengén megvilágított alagútban haladtak lefelé.
  - Ez a hely teljesen elhagyatottnak látszik - jegyezte meg Derec, miközben
nagy sebességgel száguldottak előre.
  - Az is volt, egészen két nappal ezelőttig - mondta Avernus. - Most talán ez
lesz a megmentőnk.
  - Hogyhogy?
  - Majd meglátja.
  Még több percig gurultak a sötétségben, egyre mélyebbre hatolva a föld alá.
Aztán Derec valami mozgást hallott előttük.
  - Már közeledünk - mondta Avernus.
  - Mihez?
  Avernus bevett egy kanyart, és az alagút hirtelen kiöblösödött. Robotok
százai munkálkodtak serényen, egyre gyorsuló ütemben. Földet hánytak mindenféle
elképzelhető edénybe és tárolóeszközbe, ami csak alkalmas volt földszállításra.
Aztán fogták a tárolókat, és sietve átvitték őket a szomszédos alagutak
valamelyikébe, hogy betömjék azt, amit előzőleg már valaki kiásott. Kecses
összhangban, elszántan szorgoskodtak, mint a hangyák, fölöttük pedig, egy
kocsiba, ott állt Rydberg. Némán biccentett, miközben rádión tartotta a
kapcsolatot a kubikoló robotokkal.
  Avernus hátrafordult Derechez. - Ott bent valahol - mondta - meg fogja
találni 1-1-et.

7. fejezet
Egy-egy

  Katherine első ránézésre valamilyen emlékműnek vélte, de aztán eszébe jutott,
hogy Robotvárosban nincsenek emlékművek. A dolog keskeny piedesztálon állt,
körülbelül harminc méter magasan. A város egyszerűen körülnőtte félkör alakban.
Minden más épülettől elkülönítette egy húsz méter széles üres térség. A lány
órákig bolyongott eredménytelenül Robotváros változó tájain, de amikor erre a
helyre ért, azonnal megállt. Ha ezt az eleven várost az emberi testhez akarta
volna hasonlítani, akkor ez az emelvény olyan volt, mint egy nagy seb, amely
varral veszi körül magát, hogy elszigetelődjön a test létfontosságú
működéseitől.
  De csak egy szoba volt az a magasban. Katherine a föld szintjéről pillantott
fel rá. Egy teljesen zárt, öt méteres élhosszúságú doboz. A robotok nyilván
megbíztak a városuk működésében, és elnézték ezt az anomáliát. A képzeletdús
emberi tekintet számára olyan volt ez, mint napfogyatkozás egy ragyogó
délutánon.
  Katherine egyre csak bámult fel rá, mert nem akarta szem elől veszíteni. A
város továbbra is ott mozgott, ott nőtt a szeme láttára, ő pedig együtt fordult
az épületek lassú élet-valcerével, állandóan látómezejében tartva a szobát. Alf
ezalatt megpróbált keríteni egy felügyelőt, aki kitalál valamit arra, hogyan
jussanak az épület belsejébe, hogy szemügyre vehessék.
  Kirándulásuk alatt Katherine-ben kifejlődött egyfajta irigy tisztelet a város
működése iránt. Az látszik, hogy a dolgok éppen nem jól mennek, de hosszú távon
egy ilyen rendszer meglehetősen előnyös az emberek és robotok számára, akik
benne laknak. A biztonsági tényező már önmagában megérte volna. Derec hányatott
utazása a vízvezetőben végül is csak kimerültséggel és néhány horzsolással
végződött, mégpedig azért, mert a rendszer maga is igyekezett őt megóvni.
Katherine arra gondolt, hogy az Aurórán egy ilyen utazás szinte biztosan Derec
életébe került volna. Halványan elmosolyodott a Derec-biztos város gondolatára.
  Amíg Alf kapcsolatteremtési kísérleteire várt, arra is volt ideje, hogy
megfigyelje a körülötte lezajló változásokat. úgy érezte magát, mintha a
holtszezon végén lenne valami üdülőhelyen, amikor megérkeznek a szezonmunkások,
és feltuningolják a helyet a látogatók áradata előtt. órák kerültek a város
különböző pontjaira, és közlekedési táblák bukkantak fel. A legnagyobb
változást mégis a székek megnövekedett előállítása és kihelyezése jelentette. A
robotoknak nem volt szükségük ülésre vagy fekvésre, így a székek feleslegesek
voltak, de most, hogy a várost a lehető legkényelmesebbé akarták tenni az
emberek számára, mindent megtettek, hogy az ilyen apróságok is a helyükön
legyenek, pedig a vészállapot miatt a legtöbbjükre a szokásosnál is több
feladat hárult. A lány arra gondolt, hogy vajon ő is ilyen nagylelkű lenne-e,
ha az ő városáról lenne szó. Erre a gondolatra egy kissé elszégyellte magát.
  A különbségek, a kötöttségek és korlátozások ellenére a robotok valóban
mindent elkövettek, hogy ezt a világot a tőlük telhető legtökéletesebbé
varázsolják az utasoknak, azoknak az utasoknak, akiket gyilkossággal
gyanúsítanak. Ezelőtt sosem gondolt bele abba, hogy az emberek és a robotok
kötődése egymáshoz mennyire szimbiotikus, és - legalábbis a robotok számára -
mennyire alapvető fontosságú. A lány remélte, hogy a robotok végül megkapják a
civilizációjukat, kiteljesítve emberekkel, akik ostoba parancsokat adnak majd
nekik. Önkéntelenül újra elmosolyodott. Az anyjának volt egy mondása, ami
ráillett a robotok emberi társaság utáni vágyakozására is - a torkosság elnyeri
méltó büntetését.
  Zajt hallott a háta mögül és megfordult. Azt hitte, hogy egy felügyelő
érkezik. Ehelyett két munkarobot sietett felé valami hosszú dolgot cipelve, ami
minden tekintetben egy kerti padra hasonlított. A robotok szó nélkül odamentek
hozzá, és lerakták mögé a padot. Katherine leült, a robotok pedig elsiettek.
  Alig ült egy dekádnyi ideig, amikor Arion csörömpölt elő az egyik sarok mögül
egy munkarobottal, aki terjedelmes lézervágót cipelt a vállán. Katherine egy
pillanatra vissza is hőkölt, hisz az egész jelenet kísértetiesen emlékeztetett
arra a szituációra, amikor David először szorult be a zárt szobába.
  - Jó napot, Katherine barát - mondta Arion, amikor odaért hozzá. - Látom,
kihasználja a szék adta lehetőségeket a teste pihentetésére. Nagyon jó.
  - Mi az ott a csuklódon? - kérdezte Katherine. - Óra?
  A felügyelőrobot felemelte a karját, hogy jól látsszon a kis időmérő
szerkezet. - A szolidaritás jele - mondta.
  - Ugye te vagy az emberi-kreatív funkciók felelőse Robotvárosban? - kérdezte
tőle a lány.
  - Az emberi-kreatív kifejezés információs szempontból redundáns - felelte
Arion. - A kreativitás az emberek alaptőkéje. Remélem, kielégítőnek találták a
szórakozást, amit önöknek nyújtottam.
  - Ezt majd később megbeszéljük - felelte a lány.
  - Természetesen.
  - Köszönöm, hogy olyan gyorsan jöttél - mondta Katherine.
  - Ez magas prioritású ügy - nézett fel a robot a kocka-szobára. - Arra
gondol, hogy ott van a holttest?
  - Biztos vagyok benne.
  - Jól van. Nézzük meg közelebbről.
  Katherine felállt, és Arionnal együtt odament a torony talapzatához. Az
oszlop körülbelül olyan vastag volt, mint egy szélesebb fatörzs. Katherine
majdnem éppen körül tudta volna ölelni a karjával. Arion kezével megérintette a
sima, kék bőrt, mire szinte varázsütésre egy spirálisan kanyargó, korláttal
ellátott lépcső alakult ki az oszlop peremén fölfelé.
  - Csak ön után - mondta a robot udvariasan.
  Katherine felpillantott. A lépcső kialakítása olyan volt, hogy elejét vette a
szédülés-érzetnek. Mászás közben érezte, hogy a levegő egyre hűvösebb:
közeledik az újabb pusztító esővel terhes éjszaka. Mögötte Arion, a munkarobot
és a tanúrobot haladt kötelességtudóan, és a lány rádöbbent, hogy azért ő megy
elöl, mert a nyomozás miatt ez természetesen adódik. Ez az ő ötlete volt, az ő
ügye - a robotok jelen pillanatban csak készséges kísérői. Újra kiadhat
parancsokat, és végre is hajtathatja őket!
  Hamar elérte a tetőt. Az oszlop tetejének sima körlapja is felkunkorodott,
nehogy leeshessen. Maradt a szoba. Festetlen állapotban természetes
szürkésvörös volt, és tökéletesen kocka alakú. Teljesen körbejárta, hogy
bejáratot keressen rajta, de első megállapítása, miszerint a szoba teljesen
zárt, helyesnek bizonyult.
  - Most mit javasol? - kérdezte tőle Arion, aki vele együtt megkerülte a
kockát.
  - Be kell jutnunk - mondta a lány - és meg kell néznünk, hogy mi van bent.
Ugye nincs más mód a bejutásra, csak a lézer?
  - Normális esetben ilyen helyzet soha nem fordul elő - mondta Arion. - Nincs
más épület a városban, ami így viselkedik. Nincs semmi ok arra, hogy lezárjunk
egy szobát.
  - Úgy érted, hogy nem tudjátok, miért vagy hogyan záródtak be a szobák?
  - A város programját érintetlenül kaptuk a központi maggal, és csak a
központi mag tartalmazza a program-információt. A megfigyelésen alapuló
tapasztalatoktól eltekintve nem ismerjük a város működését.
  Katherina elgondolkodott. - A város tehát valójában egy magasan fejlett
autonóm, öntörvényű robot, aki a ti irányításotokon kívül esik.
  - Az ön megállapítása alapjaiban pontatlan, de tartalmazza az igazság
kovászát - jegyezte meg Arion. - Először is, nem magasan fejlett, vagy legalább
is nem ugyanabban az értelemben, mint ahogy... például egy felügyelőrobot
magasan fejlettnek tekinthető.
  - Nincs itt véletlenül egy kis rivalizálás?
  - Természetesen nincs - közölte Arion. - Mi képtelenek vagyunk az olyan
érzésekre, mint amilyen a vetélkedés. Én egyszerűen csak egy ismert tényt
mondtam el. A város autonómiája továbbá közvetlenül a központi maghoz kötődik,
bár kétségtelen, hogy működése felügyelői fennhatóság nélkül történik.
  - És tudtok hatni a város programjára?
  - Közvetlenül nem - mondta Arion, miközben végigtapogatta az épület falát,
mintha rést keresne. - A központi mag ellenőrzi a város programját, a
felügyelők pedig nem folyamodnak közvetlen programozáshoz.
  - Azt hiszem, most már kezdem tényleg érteni - intette közelebb a lézervágós
robotot Katherine. - A központi magban tárolt adattömeg az a kútfő, amiből az
egész város ered. Mindaz, amit ti itt csináltok, pusztán csak kiterjesztése a
benne rejtőző programnak, akár jó, akár rossz irányba.
  - Nem - felelte a robot, amikor a lézervágó felzümmögött. Láthatatlan
sugarára a fal egy kis darabja vörösen felizzott, és enyhén füstölögni kezdett.
- A szinapszisok egyszerűen csak átrendeződnek, és máshová kapcsolódnak.
  Cuppanó hang kíséretében a lézer áthatolt a fal másik oldaláig. Ezt a hangot:
a vákuumba süvítő levegő sziszegését minden űrász jól ismerte. A szoba
tökéletesen, légmentesen zárt. A vágószerszám most már gyorsabban tudott
haladni, és egy körszerű nyílást vágott, ami elég nagy volt ahhoz, hogy egy
ember gond nélkül átférjen rajta.
  A rés szélei cafatosan szakadtak szét, hisz a programozás értelmében a falak
amúgy mindig aggályosan összetartottak. Arion kijelentései ellenére Katherine-t
továbbra is lenyűgözte a város-robot.
  A robot még csak félúton tartott a vágással, és Katherine-nek harcolnia
kellett a késztetéssel, hogy odaszaladjon, és bekukkantson a már kész nyíláson,
de félelme a lézersugártól legyőzte türelmetlenségét.
  - Tudtok boncolni? - kérdezte hirtelen Ariontól.
  - Létezik egy orvosi program, és e pillanatban is számos orvosilag kiképzett
robot hagyja el gyártó üzemeinket, diagnosztikai táblákkal és más
berendezésekkel együtt. Szintetizált gyógyszerek és műszerek is készülnek
kisebb mennyiségben. A városnak nagyon nagy részét foglalja le az építés, és
David haláláig ezek a dolgok nem jelentek meg problémaként.
  - Kész - jelentette be a munkarobot, mikor a kivágott rész kidőlt a tetőre.
  - Tanú! - kiáltotta Arion, amikor Katherine odaszaladt és bemászott a lyukon.
  A meztelen test ott feküdt arccal lefelé a helység közepén. Katherine
elszántan elindult feléje, aztán megtorpant, és maga elé kapta a kezét. Olyan
elszánással akarta teljesíteni küldetését, hogy el sem jutott a tudatáig: itt
halállal van dolga - valódi halállal. Megrettent. Reszketés fogta el, a szíve
hevesen kalimpálni kezdett.
  - Valami baj van? - kérdezte Alf a nyílásból.
  - N-nnem - felelte. Meredten bámulta a holttestet. Sem előrelépni, sem
hátrálni nem bírt.
  - Ha valami baj van - hallotta Arion hangját - azonnal jöjjön ki. Ne tegye ki
magát veszélynek.
  GYERÜNK, KISANYÁM. SZEDD ÖSSZE MAGAD. - Jól vagyok - kiáltott ki. VÉGIG KELL
CSINÁLNOD. NEM ADHATOD FEL.
  Mély lélegzetet vett, aztán még egyet, és elindult a test felé. Lehajolt, és
óvatosan megérintette. A bőr hideg volt, az izmok merevek.
  - Minden rendben van? - kérdezte megint Arion.
  - Igen - felelte. MIÉRT NEM HAGYNAK MAGAMRA?
  Oszlásnak semmi jele nem látszott. Hamar eszébe jutott, hogy azért, mert a
szobában nem volt levegő. Már ez is valami.
  Először hátulról vizsgálta meg a testet, még mindig dobogó szívvel, szapora
lélegzettel. A lábat nézve kis vágást vett észre a bal belső rüsztön, és azon
nyomban rájött, mi okozhatta. Valami ostobaság. Valami olyasmi, amit már vele
is megtörtént. Egy rossz lépésnél, botlásnál a két láb összeütközik, és egy túl
hosszú lábköröm megkarcolja a lábívet. Semmiség. Volt egy kis rászáradt vér a
lábfej alján és oldalán, de ennyi az egész. Most pedig megfordítja.
  A holttest oldala mellé állt, és kinyújtott kézzel próbálta átfordítani. Azon
kapta magát, hogy vadul reszketnek az ujjai. HÁT BELŐLEM IS EZ LESZ HAMAROSAN -
ÖTVEN KILÓNYI HALOTT HÚS? Próbálta a halottat a hátára fordítani, de minden erő
kiszállt a karjából.
  - Tudnátok egy kicsit segíteni? - kiáltott ki a válla fölött. Arion belépett
a nyíláson, és lehajolt melléje. A lány felnézett a már-már emberi alakra.
- Szeretném megfordítani.
  - Hát persze - mondta Arion, és kinyújtott fémkarjaival enyhén meglökte
oldalról a testet. Az könnyedén áthengeredett, üveges szemei egyenesen
Katherine-re meredtek.
  A lány távolian hallotta a saját sikolyát, amikor a felismerés sokkja a
hatalmába kerítette. Hiszen ez Derec! Derec!
  A szoba forogni kezdett vele, a gyomra, a feje kavargott. Aztán úgy érezte,
mintha a padló érte nyúlna és magához rántaná: minden más elveszett az ájulás
zsibbasztó pillanatában.

  - Ne induljon el úgy, hogy nem én megyek elöl! - figyelmeztette Avernus
Derecet, amikor a fiú belevetette magát a robotok nyüzsgő tengerébe. - Ezekben
az alagutakban reménytelenül eltévedhet.
  - Ne aggódj! - kiáltott vissza Derec, aki a nagy csarnokot veszélyesebbnek
tartotta a labirintusserű barlang-járatoknál.
  Lassan törte magát előre a tülekedésben Rydberg felé. Nedves, fülledt volt
itt a levegő, és némileg nyomasztó is, de Derecet annyira felcsigázta a sietős
munka látványa, hogy eszébe sem jutott a környezet túlságosan emberi
problémáján rágódni.
  Rydberg látta, hogy közeledik, és feléje fordult, amikor a fiú a közelébe
ért. Derec felmászott a kocsira az ellenőr mellé.
  - Mit csinál itt? - kérdezte Rydberg recsegve a feje tetején lévő hangszórón
át. - Önnek túl veszélyes itt a föld alatt.
  - Megbeszéltem Avernusszal, hogy ő hoz le és vigyáz is rám - felelte Derec.
- Mi folyik itt?
  - Megpróbáljuk alápincézni a víztárolót - mondta Rydberg. - Megpróbálunk egy
levezető utat csinálni, hogy a tároló vizét leereszthessük a mélyebb
alagutakba, és így elkerüljük az áradást.
  Derecet mintha áramütés érte volna. - Hát ez csodálatos! - örvendezett.
- Harmadik szintű kapcsolatot alkottatok - micsoda kreatív ugrás!
  - Csak logikai. Mivel a víz úgyis be fog törni a bányákba, ésszerűnek tűnt,
hogy a bányának olyan részeibe vezessük, ahol a legkevesebb kárt okozza.
Sajnos, becsléseink szerint ez a lépés is csak napokkal odázhatja el az
elkerülhetetlent. Lehet, hogy hiába az egész.
  - Miért kézi erővel ástok? - érdeklődött Derec. - Hol vannak a gépek?
  - A bányászati tevékenység foglalja le őket - felelte Rydberg. - A
városépítés jelenlegi üteme elsőbbséget élvez minden más tevékenységgel szemben
- A robot az ásó munkások felé fordította fejgömbjét.
  Derec a robot karjára tette a kezét. - De hisz éppen a városépítés pusztít el
benneteket!
  - Ennek meg kell lennie.
  - De miért?
  - Erre nem válaszolhatok.
  Derec maga köré pillantott, az eszelős lendületű munkára, a túlélésért küzdő
civilizációra. Nem, ők nem emberek, ez azonban nem jelenti azt, hogy nem méltók
az életbenmaradásra. Mi a mérce? Az intelligencia és a lélek tökéletesítésére
irányuló koncentrált erőfeszítés megvan. Több méltóság, több emberi érték volt
itt lent a bányákban, mint amit valaha is látott embereknél rövid tapasztalatai
során. És ekkor hirtelen beléhasított a felismerés, hogy mi az alapvető ok, mi
az értelme a vész-állapotnak, a biztonsági intézkedéseknek.
  - Védelmi intézkedések, ugye? - mondta. - Az építkezés a város eszköze arra,
hogy megvédje magát az ellenséges invázióktól?
  Rydberg csak bámult rá.
  Derec most már erősebben szorította meg a robot karját. - Erről van szó,
igaz?
  - Erre a kérdésre nem válaszolhatok.
  - Akkor mondd, hogy nincs igazam!
  - Erre a kérdésre nem válaszolhatok.
  - Tudtam - morogta, most már meggyőződéssel. - És ha egybeesett David
felbukkanásával itt a városban, akkor valahogy hozzá kötődik. Ezúttal Katherine
jár a helyes úton.
  - Ez az egész dolog egy központi program - mondta Derec -, és ez a program
nyilvánvalóan hibás. Kell lenni valamilyen módnak, hogy megkerüljétek.
  - A robotok nem készítenek programokat, Derec - mondta Rydberg.
  - Akkor hadd csináljam én!
  - Nem tehetem - felelte Rydberg, aztán már-már lágyan hozzátette: - Sajnálom.
  Derec csak nézett rá, és a legszívesebben vitába szállt volna vele,
ugyanakkor félt, hogy a vita csak olyan ellentmondás elé állítaná a robotot,
amitől lefagynának az agyi funkciói, és reménytelenül betokosodna. Nem tudta,
merre léphetne tovább. Egy röpke pillanatra kínzóan világosan villant fel
előtte a probléma, de amikor megragadta volna, kisiklott a kezéből, mint egy
holografikus kép.
  - Még mindig nem mondta meg, miért jött le ide - mondta Rydberg. - Az
embereknek olyan fejletlen az egyéni veszélyérzete, hogy nem is értem, miképpen
maradhatott fenn eddig ez a faj. Ha nem tud kényszerítő okot adni jelenlétére,
akkor attól tartok, hogy el kell küldenem önt.
  - Ha az embereknek olyan fejletlen az egyéni veszélyérzetük - mondta Derec,
miközben azon dühöngött, hogy Robotváros még magát is képtelen megmenteni -
akkor ez nyilván átörökítődött a ti programozásotokba is. Azért jöttem le, hogy
1-1-gyel beszéljek egy ügyben, ami nem tartozik rád. Odavezetnél hozzá?
  - Az első polgárunkhoz? - kérdezte Rydberg, és Derec láthatta, hogy nem óhajt
ennél többet mondani. Ehelyett fölerősített hangerővel szólt: AZ 1-1-ES ROBOT
LEGYEN SZÍVES LÉPJEN ELŐRE.
  Alig egy percen belül egy kicsi, meglehetősen ártalmatlan külsejű, erős
fogókarokkal rendelkező robot jelent meg a kocsinál. - Itt vagyok, Rydberg
felügyelő - mondta.
  - Derec barát személyes ügyben kíván beszélni veled - mondta neki a
felügyelőrobot. - Tégy, ahogy mondja, de ne tölts el túl sok időt.
  Derec leugrott a kocsiról. - Azt hallottam, te vagy az első robot, aki ezen a
bolygón ébredt fel.
  - Így van - felelte a robot.
  - Gyere velem - mondta neki Derec. - Menjünk arrébb ebből a zűrzavarból.
  Átvágtak a gyorsan szélesedő folyosón, arra a helyre, ahol Avernus először
kirakta Derecet. - Robotváros kezdeteit kutatom - mondta Derec - és ez a
keresés hozzád vezetett. Te voltál az első.
  - Igen. Ez logikus. Én voltam az első.
  - Azt akarom, hogy pontosan mondd el, mi volt az első vizuális inputod, meg
ami az után jött.
  - Az első vizuális inputom egy emberi kéz volt, ami bedugta az
energiavezetékemet - mondta a robot. - Aztán az ember megfordult és elment
tőlem.
  - Láttad az ember arcát?
  - Nem.
  - És aztán mi történt?
  - Az ember eltávolodott, aztán eltűnt valami gép mögött, ami a korai
bányatevékenységünket segítette. Az volt az utasításom, hogy egy órát várjak,
aztán kapcsoljam be a többi inaktív robotot. Aztán az volt az utasítás, hogy
kezdjünk el dolgozni, és mi így tettünk.
  - Miből állt az eredeti munkátok?
  - Ötvenen voltunk munkarobotok, plusz Avernus felügyelő. Huszonöten közülünk
a Kompassz Tornyot építették fel abból az anyagból, amit itt hagytak nekünk,
ezalatt Avernus felügyelő és a többi huszonöt robot elkezdte a földalatti
létesítmények tervezését és kialakítását, és megkezdte a bányászatot.
  Derec összezavarodott. - Avernus nem felügyelte a Kompassz Torony építését?
  - Nem. A tornyot a város többi részétől elkülönülő egységnek szánták.
Teljesen megtervezték és ellátták anyaggal. Nem volt szükség rá, hogy Avernus
ellenőr foglalkozzon vele.
  Derec motorhangot hallott és fényszórók világát látta a folyosó távolában
feléjük közelíteni. - Mit értettél az alatt, hogy elkülönülő egységnek szánták?
- kérdezte Derec.
  - A Kompassz Torony sok szempontból egyedülálló, Derec barát - mondta 1-1.
- Semmilyen tekintetben nem része a város-tervnek. A tetején zárt leszállóhely
van, a belsejében pedig egy teljesen berendezett emberi adminisztrációs iroda.
  - Micsoda! - kiáltott fel fennhangon Derec, és a közeledő bányavonatot
figyelte. - Iroda? Kinek?
  - Nem tudom. Talán annak az embernek, aki felébresztett engem.
  - A felügyelőkkel sosem beszéltél erről?
  - Ezelőtt senki sem érdeklődött ez iránt.
  - Miért hívod adminisztrációs irodának?
  - Az építési tervek benne vannak az adatbankomban - felelte 1-1. - A terveken
így jelölték.
  A vonat csikorogva fékezett le Derec mellett. Az első ülésen Avernus
szorongott. - Mennünk kell - jelentette ki.
  - Csak még egy perc - kérte Derec. - Miért mondtad, hogy leszállópálya?
  - Most már mennünk kell - mondta Avernus.
  - Valamiféle földetérési területnek tervezték - mondta 1-1. - Soha semmit sem
engedtek rá a felszínére, de még a fölötte lévő levegőbe sem, húsz méteres
magasságig.
  Avernus megfogta Derec karját, és szelíden, de határozottan maga felé
fordította a fiút. - Mennünk kell - mondta újra Avernus. - Valami történt
Katherine baráttal.
  Derec megtántorodott, mintha pofonütötték volna. - Mi? Mi történt? Ugye jól
van?
  - Eszméletlen - felelte Avernus. - Ennél többet nem tudunk.

8. fejezet
Identitás-válság

  Derec berontott a szoba sürgés-forgásába. Arion már ott volt, meg Euler és
Alf, valamint számos munkarobot. Ott volt még egy satnya külsejű gépezet is
mindenféle függelékekkel, akit Derec orvos-robotnak vélt.
  A nappali egy kissé másnak tűnt, kisebbnek és alacsonyabbnak, de most ezzel
nem törődött.
  - Derec barát... - kezdte Euler, sietve a szobán átvágó Derec elé lépve.
  - Hol van? - kérdezte Derec, meg sem lassúdva.
  - A hálószobában - mondta Euler. - Már magához tért, és most pihen. Nem
gondolnám, hogy most alkalmas lenne meglátogatnia.
  - Ostobaság - rohant el mellette Derec. - Látnom KELL.
  - De hát nem érti...
  - Majd később - lépett az előtérbe Derec. Most már két hálószobaajtó volt. Az
egyik üres szobára nyílt, erre Derec a másikhoz ugrott és rácsapott a
nyitógombra. Az ajtó kinyílt. Katherine az ágyban ült, arca sápadt, szeme
vörös.
  - Jól vagy? - kérdezte tőle Derec.
  A lány ránézett, aztán a rettegéstől kimeredtek a szemei.
  - Neeeem! - sikoltotta, és arcát a kezébe temette.
  Derec odarohant hozzá, és megfogta a vállánál fogva. A lány tovább
sikoltozott hangosan, hisztérikusan. Teste vadul rángatódzott a takaró alatt.
  - Te halott vagy! - kiáltotta. - Halott! Halott!
  - Nem! - felelte Derec. - Itt vagyok. Semmi bajom. Az egész csak...
  Euler elvonszolta az ágytól, és robotok özönlöttek a szobába. - Mit csinálsz?
- kiabált Derec. - Engedj, én...
  - Most távoznia kell - jelentette ki Euler, és egyszerűen a vállára kapta a
fiút. Katherine sikolyai még mindig betöltötték a lakást.
  - Katherine! - kiáltozta Derec, miközben Euler kifelé cipelte az ajtón.
- Katherine!
  Euler egészen a nappaliig vitte, aztán egyszerűen lefogta. Az orvosrobot
becsusszant a hálószobába. A háta mögött becsukódott az ajtó, amitől a
sikoltozás hangja letompult egy kissé.
  - Tegyél le! - kiáltotta Derec. - Lennél olyan kedves letenni?
  - Nem mehet be oda - mondta Euler. - Veszélyes Katherine számára, ha ön
bemegy.
  Derec érezte, hogy haragja hirtelen kiszáll belőle. - Mi folyik itt? -
kérdezte megszeppenve. - Mi történt vele?
  - Valamiféle érzelmi traumát szenvedett el - mondta a felügyelőrobot. - Most
már letehetem önt?
  - Higgy nekem! - kérlelte Derec. - Már eszem ágában sincs bemenni.
  Euler vigyázva a padlóra helyezte, Derec megdörzsölte a karját, hogy
helyrehozza benne a vérkeringést.
  - Elnézését kértem, ha kellemetlenséget okoztam önnek - mondta Euler.
- Igazán.
  - Semmi baj - felelte Derec. - Mondd el, mi történt.
  Fülsüketítő dörgés hallatszott kintről, mire mindketten kipillantottak az
erkélynyíláson túli épület-tetőkre. Újabb csúnya vihar volt készülőben. A
hálószobából hallatszó sikoltozás lassacskán elhaló nyöszörgéssé szelídült.
  - Katherine megtalálta David holttestét - mondta Euler. - Egy munkarobottal
kivágatta a zárt szobát, amiben a test volt - A robot elforgatta a fejét, hogy
körülpillantson. - Talán jobb lesz, ha Arion számol be a történtekről. Ő
ugyanis jelen volt - Az ember-szerű robot felé intett, hogy kapcsolódjon be a
beszélgetésbe.
  - Derec barát - kezdte Arion, amikor odaért hozzájuk. - Nem tudtam, hogy a
test megpillantása ilyen hatással lehet Katherine barátra. Ha sejtettem volna,
nem engedtem volna oda hozzá.
  - Értem - mondta Derec. - Mondd csak el, mi történt.
  - Az elhunytat vizsgálgatta - folytatta Arion. - Egyszercsak kikiáltott
értem, hogy segítsek neki megfordítani a testet. Én természetesen
engedelmeskedtem. Felsikoltott, amikor meglátta a halott arcát, aztán
öntudatlan állapotba került.
  - Azóta is vigasztalan - mondta Euler. - Felettébb különös. Ragaszkodott
ahhoz a hiedelméhez, hogy a halott ember azonos önnel.
  - Mi oka lenne erre? - kérdezte Derec, és leült az asztal mellé, ahol a
képernyő serényen keresgélte tízjegyű számok négyzetgyökét.
  - Nem tudom - felelte Euler. - Talán az, hogy a test olyan volt, mint az öné.
  Derec kiegyenesedett ültében, tekintete megkeményedett. - Úgy érted... éppen
olyan volt, mint én?
  A robotok összenéztek. - Tökéletesen - mondta Arion.
  - Nektek ez nem furcsa? - kérdezte Derec döbbenten, még mindig az információ
hatása alatt.
  - Nem - közölte Euler.
  - Ezt nem értem - mondta Derec. - Amikor először megláttatok, nem tűnt fel
nektek a külsőnk hasonlatossága?
  - De igen - felelte Euler. - Csak számunkra ennek nem volt jelentősége.
  - Miért nem?
  Arion vette át a szót. - Miért lett volna? Összesen három embert láttunk
életünkben. A robotok lehetnek teljesen egyformák, akkor az emberek miért nem
lehetnének? Tudtuk, hogy ön és Katherine különböznek egymástól, de ettől még ön
és David lehetett egyforma. Amellett TUDTUK, hogy David halott, tehát TUDTUK,
hogy ön nem lehet David. Ilyen egyszerű.
  Az orvosrobot siklott be a nappaliba, és fürgén Derechez ment. - Most már
megnyugodott - közölte a fiúval. - Enyhén le van nyugtatózva a saját agyalapi
endorfinjaival, és önt kívánja látni.
  Derec felállt, még feszengve az előző epizód miatt. - Minden rendben lesz? -
kérdezte a robotot.
  - Úgy hiszem, hogy most már érti a helyzetet - felelte a robot szelíd, atyai
hangon.
  - Egyedül szeretném meglátogatni - mondta a többieknek.
  Euler beleegyezően bólintott. - Itt kint fogunk várakozni.
  Bizonytalan érzelmekkel lépett a folyosóba. Fájt neki, hogy a lányt kínlódni
látta. A lelkének fájt. A lány csúnyán fel tudta idegesíteni, mégis olyannyira
elválaszthatatlan részének tűnt.
  Halkan kopogtatott a lány ajtaján, aztán benyitott. Katherine felült az
ágyban, az arcán még ott volt a szomorúság. A fiú felé nyújtotta a kezét. - Ó,
Derec...
  Odasietett az ágyhoz, leült a lány mellé, és átölelte. Katherine halkan
szipogott a vállán. - Úgy féltem - zokogta. - Azt hittem... azt hittem...
  - Tudom - simogatta meg a haját Derec. - Arion elmesélte. Nagyon bánt a
dolog.
  - Nem tudom, mihez kezdtem volna nélküled, Derec - mondta végül a lány, és
elhúzódott a fiútól. - Ó, Derec. Tudom, hogy falak vannak köztünk... de kérlek,
higgy nekem. Fogalmam sincs, mi ez a hely, és mi történik itt.
  - Elhiszem - törölgette Derec a lány könnyeit. Elmosolyodott. - Most ne
foglalkozz ezzel. Hogy érzed magad?
  - Már jobban - felelte a lány. - Az a dokirobot megszurkált egy párszor, de
használt. Már csak a fejem fáj.
  Újabb villám dördült kint. - Jól van - mondta Derec. - Éjszaka amúgy sem
mehetünk ki. Mit szólnál hozzá, ha elküldenénk a robotokat, felhozatnánk valami
vacsorát, és összevetnénk a tapasztalatainkat. Rengeteg mesélnivalóm van.
  - Nekem is - felelte a lány. - Jól hangzik.

  Zöldséglevest vacsoráztak, ami hosszú idő óta Derec legízletesebb étkezése
volt. Az eső őrjöngött odakint, de Derec már nem aggódott miatta annyira,
amióta látta, hogy Euler és Rydberg óvintézkedési elegendőek lesznek,
legalábbis erre az éjszakára. Most csak napról napra élhetett. Még Arion
szórakoztató programjai is kezdtek változatosabbak lenni. A képernyőn most
pálcikafigurás, számítógép-generált teniszjátszma folyt, ami még érdekesnek is
volt mondható.
  Miután a szervorobot leszedte a tányérokat és elment, kényelembe helyezték
magukat a kanapén és beszámoltak a napjukról. Derec bizonyos okokból, amikkel ő
maga sem volt teljesen tisztában, elhallgatta, hogy a bolygón nincsen
hiperhullámú adó. Számítva Katherine tapasztalatainak értékére, figyelmesen
hallgatta a test felfedezéséről szóló beszámolót.
  - Mit jelenthet az - kérdezte a végén a lány - hogy a holttest éppen olyan
volt, mint te?
  - Először is - kezdte Derec - ez végképp kiüti azt az elképzelést, hogy
véletlenül kerültünk ide. Ide hoztak minket, de hogy miért, arról fogalmam
sincs. Vagy a halott hozott ide minket, vagy őt magát is idehozták. Folytatnunk
kell az ezirányú nyomozást. Engem inkább az foglalkoztat, hogy ez a robot-város
önállóan működik. Szerintem valamiféle védelmi intézkedés ez a nagy
terjeszkedés. Ha önállóan működik, akkor a felügyelőrobotok esetleg nem is
képesek megállítani.
  - És ez mit jelent?
  Derec a lányra nézett. - Azt, hogy akkor nekem kell megállítanom.
  - És ezzel visszatértünk ugyanahhoz a régi vitához - borult el egy kissé a
lány arca. - A város kontra a gyilkosság felderítése.
  - Ez nem szükségszerű - állt fel Derec. - Örülni fogsz annak, amit mondani
fogok - Az erkélyajtóhoz lépett, és lustán nézte a zuhatagot. Érezte, hogy
végre van esélye ellene. Visszafordult a lányhoz. - Szerintem David ügye, a
város riadóállapota és az építkezés szorosan összefügg.
  A lány izgatottan pattant föl, odaszaladt Derechez, és a nyakába ugrott.
- Ugye segítesz nekem megoldani a gyilkosságot?
  - Igen - nevetett a fiú, és ő is átölelte a lányt. - Holnap visszamegyünk a
holttestért és ott folytatjuk, ahol te abbahagytad. - Otthagyta a lányt, és
elgondolkodva egymásba fűzte az ujjait. - Itt minden összefügg. Ha egy pár
darabot össze tudunk illeszteni, a többi már adja magát. Az a valami vagy
valaki, aki Davidet megölte, okozta a riadót is.
  - Reggel az első dolgunk lesz, hogy odavitetjük magunkat Alffal.
  - Nem az első - mondta erre Derec. - Először összehívok egy találkozót a
felügyelőrobotokkal a Kompassz Toronyban.
  - Miért?
  - Két okból is. Először is van néhány kérdésem hozzájuk a földalatti
műveletekkel kapcsolatban, másodszor pedig egy kicsit körül szeretnék
szaglászni az épületben.
  - Az irodát akarod megkeresni?
  - Igen - bólintott Derec. - 1-1 azt mondta, hogy kompletten be van rendezve.
Fogadni mernék, hogy ott megtalálom a válaszokat.
  A lány arca hirtelen elkomolyodott.
  - Remélem, azokat a válaszokat fogod megtalálni, amiket keresel.

9. fejezet
Az iroda

  A gyűlésterembe egy asztalt állítottak. Hosszú, keskeny alkotmány volt kilenc
ülőhellyel. Derec ült az asztalfőn, a jobbján Katherine. A többi széket a
felügyelők foglalták el, továbbra is egymás kezét fogva, az asztal végén ülők
az asztallap felett.
  - Miért hazudnak az emberi lények, Derec barát? - kérdezte Dante felügyelő.
Hosszú, kinyúló szemei az asztalt nézték. - A legtöbb bajunk önökkel abból
ered, hogy hajlamosak hazugságra és túlzásokra. Ez tart vissza minket attól,
hogy teljesen megbízhassunk önökben.
  Derec megnyalta kiszáradt ajkát, és végignézett a várakozóan rábámuló
robotokon. Tudta, hogy ezt végig kell csinálnia, ha együtt akar velük dolgozni
a város gondjainak megoldásában.
  - A robotok két módon jutnak külső inputhoz - kezdte, remélve, hogy
magyarázata helytálló lesz. Egész korán felkelt, hogy beszédét kidolgozza és
átgondolja. - Közvetlen programozás révén valamint az érzékelőkön keresztül
kapott információval, amely aztán analóg módon összevetésre kerül a már meglévő
programozással. Szenzoraitok pontosan rögzítik az eseményeket, matematikai
precizitással, és több ezer év empirikus gondolkodásának tudományos hitelességi
szűrőjén keresztül soroljátok be őket. Ezek után pozitronagyatok segítségével
már képesek vagytok mérlegelésre, deduktív következtetésekre, megint csak
analóg módon, a bejövő adat és a meglévő adatok összevetésével. Képesek vagytok
valódi második szintű kapcsolatok létrehozására.
  - Ismerjük a pozitronikus agy működését, Derec barát - mondta Waldeyer. - Az
emberi elme az, ami zavarba ejt bennünket.
  - Hadd mondjam végig - felelte Derec. - Szeretnék kérdezni valamit.
Tételezzük fel, ismétlem, pusztán csak tételezzük fel, hogy alap-programotok
hibás - nem csak apró részletekben, hanem alapjaiban. Tegyük fel, hogy minden
szenzorikus input, amit kaptok, ellentmond az alap-programozásotoknak.
  - Akkor rengeteg időt eltöltenénk hibás következtetések levonásával - mondta
Wohler. - De az emberi agyak nincsenek kiszolgáltatva a programozásnak. Önöknek
megvan a szabadsága arra, hogy minden empirikus adatot végigvegyenek, és minden
esetben megtalálják az igazságot.
  - Itt van a ti nagy tévedésetek - felelte Derec. - Az emberi elme nem egy
számítógép, amelynek alapköve az igazság. A mi agyunk csupán elektromos
impulzusok által irányított idegdúcok összessége. Nem az igazság az alapja,
hanem az egyéni kielégülés vágya. Az emberi elme számára az igazság változékony
valami, a remények és vágyak tengerén hánykolódó bárka. Nincs realitása, hanem
pillanatról pillanatra születik ugyanabból a kreatív intelligenciából, amelyet
ti oly nagyra tartotok bennünk.
  - De az alap-program megvan - mondta Euler. - Az embernek csak fel kell
használnia.
  - De el is utasíthatja - mutatott rá Derec. - Nektek MUSZÁJ engedelmeskedni a
programozásotoknak. Az én elmémnek nincsenek ilyen béklyói. Az emberi agy
fájdalmasan halandó. Ez az egy igazság már önmagában több annál, mint amit az
emberek el tudnak viselni. Törékeny teremtmények vagyunk, akik állandóságot
keresnek egy változó világban. Hazudunk a körülöttünk lévőknek. Hazudunk saját
magunknak. Belehazudunk az igazság és a józan ész szemébe. Hazudunk, mert az
igazság gyakran megölne minket. Hazudunk, anélkül, hogy egyáltalán tudatában
lennénk.
  Avernus szólalt meg: - A többi világokon az emberekkel együttélő robotok
hogyan kezelik a hazugságot?
  - Követik a Robotika Három Törvényét - közölte Derec egyszerűen. - Nem
autonómok, mint ti, tehát nincs választási lehetőségük. A Törvényeket a fajok
megőrzésének szem előtt tartásával készítették. A robotok megvédik az embereket
a saját hazugságaiktól, és tisztelik őket mindazért, ami a fajukban nemes.
Láthattátok Katherine megkönnyebbülését, amikor megtudta, hogy nem haltam meg -
Megfogta a lány kezét. - Törékeny lények vagyunk, akik tökéletesen
nemeslelkűek, de rettentően aljasok is tudnak lenni. Nem akarjuk mentegetni
magunkat. A hatalmas jó és a hatalmas rossz alkotói vagyunk, és a robotok
megalkotásakor jóságunk magaslatán voltunk. Fajunk egyaránt kiérdemli a
dicséretet és a megvetést, és végső elemzésben meghalad minden racionális,
pozitronikus magyarázatot.
  - Ezzel azt akarja mondani, hogy fogadjuk el önöket olyannak, amilyenek -
mondta Euler.
  - Minket nem korlátoznak törvények - felelte Derec. - Semmilyen szabály nem
tart ellenőrzése alatt. Lehet, hogy meglepünk és összezavarunk benneteket, de
mellettünk garantáltan nem unatkoztok.
  - A szavaival akar minket megszelídíteni - jegyezte meg Wohler, a filozófus.
  - Igen - mosolyodott el Derec. - Pontosan ez a szándékom. És már most
megmondom, hogy végül beadjátok a derekatokat, mert az univerzum csodái itt, az
én zavarbaejtő elmémben vannak, és ezekhez csak rajtam keresztül férhettek
hozzá... márpedig semmit sem akartok ennél jobban!
  - És mi van a Humanika Törvényeivel? - kérdezte Rydberg.
  - Nagyon egyszerű - kacsintott Katherine Derecre. - A humanikának csak
egyetlen törvénye van: készülj fel a váratlanra!
  - Ez önellentmondás - mondta Arion.
  - Amennyire ti értelmezni tudjátok - mondta Derec - És itt a lényeg. Nem kell
feladnotok a Humanika Törvényeinek kutatását, csak éppen azokat kell úgy
megalkotni, hogy illjenek ránk, és nem minket kell hozzájuk igazítani. Nem
tudunk mások lenni, mint amik vagyunk, de ha elfogadtok minket - jót és rosszat
egyaránt - akkor teszünk róla, hogy kiteljesítsünk titeket.
  - Zavarba ejtő szavak - mondta Dante - de csak szavak. Hol van valami példa
arra, hogy mit tudnak önök elérni kreatív intelligenciájukkal?
  - Ha hagyjátok - szólt Derec - talán segíthetek nektek megmenteni a
városotokat.
  - Minden eddigi javaslata arra irányul, hogy eltérítsen minket a
programozásunktól - jegyezte meg Euler.
  Derec felállt: fölegyenesedve jobban tudott gondolkodni. - Ez azért van, mert
egészen tegnapig nem láttam világosan, hogy mi a helyzet és hogy mennyire nem
tartjátok irányításotok alatt az eseményeket. Én is a megoldáson dolgozom, de
más ötleteim vannak.
  Arion és Waldeyer egymás mellett ültek egymás fémkezét fogva. Derec közéjük
lépett, és egy-egy kezével megfogta mind a kettő vállát.
  - Láttam, hogyan ástok az alagutakban, hogy levezessétek a tározó vizét és
elkerüljétek a többi földalatti terület elárasztását. Sikerrel jártatok?
  - Bizonyos mértékig - mondta Rydberg. - A mostani ülés után érjük majd el az
áttörést. Sajnos számításaink szerint ez csak egyetlen nappal késlelteti az
elkerülhetetlent. A ma éjszakára várható esővel még megbirkózunk, de ez minden.
  - Jól van - mondta Derec. - Kezdjünk el gondolkodni. Tegnap az egyik
körszelet központi termében voltam. Azt a termet ti ástátok ki?
  - Nem - mondta Avernus. - Minden kvadráns Terjeszkedő állomása egy ilyen
teremben van. A föld alatti műveletek előtt mindig szonogramos méréseket
végzünk a felszín alatti természetes üregek felderítésére. A bányaalagutakat mi
ástuk, de a csarnok természetes képződmény.
  - Az nem jutott eszetekbe - mondta Derec - hogy most, ebben a helyzetben is
szonogramot csináljatok?
  - Nem értem - mondta Avernus.
  Derec mutatóujjával az asztallapra bökött. - Keressétek meg a tározóhoz
legközelebb eső földalatti üreget, ássatok egy alagutat odáig, és...
  - ...vezessük le oda a vizet! - fejezte be Avernus. Hirtelen felpattant, és
megtörte a kört.
  - Úgy van! - mutatott rá Derec. - Ezalatt én Katherine-nel a gyilkossági
ügyön dolgozom majd. Teljesen meg vagyok győződve arról, hogy a gyilkosság
megoldása a vész-állapotra is magyarázatot ad majd - Dante felügyelőhöz
fordult. - EZ elég kreatív?
  - Szerencsére igen - felelte Dante.
  - Úgy vélem - folytatta Euler - hogy amennyiben lehetőségünk van Derec barát
ötletét átültetni a valóságba, akkor napoljuk el ezt a mai ülést, és lássunk
munkához.
  A robotok felálltak, és Derec azon tűnődött: vajon észrevették-e, hogy
finoman ugyan, de manipulálta őket: először érte el, hogy igazi társnak
tekintsék munkájukban.
  Nézte, amint kisorjáznak a teremből, és most először kezdte úgy érezni, hogy
végre sikerült megragadnia annak az elmének a furfangját, ami itt összehozta
őket. Szinnoetika. A legmagasabb hegyek azonban még mindig ott tornyosultak a
robotok és az emberek valóban egyenlő társadalmi kapcsolatának útjában. Most,
ha egyáltalán képesek lesznek túlélni az esőket, talán ők lesznek az új korszak
előfutárai.
  Amint a robotok eltűntek, Katherine az ajtóhoz szaladt, és kikémlelt.
- Elmentek - fordult vissza Derechez.
  - Remek.
  Derec is odament az ajtóhoz, Alf és Zító pedig kötelességtudóan caplattak a
nyomában. Derec őket szólította meg: - Tanúskodott már valamelyikőtök ebben az
épületben?
  - Igen - mondta Zító. - Ennek az épületnek a nagy része a pozitronaggyal és
annak fejlesztésével kapcsolatos kísérleteknek ad otthont. Én már majdnem
minden laboratóriumban jelen voltam kísérleteknél.
  - Láttál valamilyen irodát, valami olyan helyet, amit egy ember használhat?
  - Nem - volt a robot válasza.
  - Vannak az épületnek olyan részei, amit sosem láttál?
  - Igen.
  - Jól van, akkor idehallgass - mondta Derec, és megvonta a vállát Katherine
felé. - Azt akarom, hogy vigyél végig engem azokon a helyeken itt az épületben,
amiket még nem láttál.
  - Ezt nem tehetem.
  - Miért nem? - kérdezte Katherine.
  - A Kompassz Toronynak van egy olyan szektora, ahová robotoknak tiltott a
belépés. Ott senki sem jár.
  - Ezt ki mondta neked? - kérdezte Derec. - Egy felügyelő?
  - Nem. Ez benne van a programozásomban - felelte Zító.
  Alf is megszólalt: - Oda még a felügyelők sem mehetnek.
  Derec a fejét csóválta. Tipikus robot-tempó - csak kötelességteljesítés,
semmi kíváncsiság. - Vigyetek oda minket - mondta.
  - Már mondtam, hogy az tiltott terület - felelte Zító.
  Derec elmosolyodott. - Nem azt akarom, hogy a tiltott területen belülre
vigyél - közölte. - Csak olyan közel hozzá, amennyire lehet, és mutasd meg.
  Ez már elfogadhatónak látszott, úgyhogy a két tanúrobot az élre állt,
Katherine-ék pedig szorosan a sarkukban haladt. Ide-oda fordultak és
kanyarogtak a folyosók erdejében, de érezhetően egyre magasabbra mentek.
Egyszer felvonóval mentek hat emeletet fölfelé, és még ekkor sem volt vége. Ez
fölkeltette Derec érdeklődését. A tanácsterem tervezése azt a benyomást
keltette, mintha a piramis csúcsában lenne, pedig valójában alig volt
félmagasságban az épületben. Talán ez volt eddig a leginkább lelki célú
illúzió.
  A felső szintek egyre kisebbek lettek, az ajtók egyre szűkösebbek a halványan
derengő falak között. A robotok egyszercsak megtorpantak. Zító egy ajtóra
mutatott a rövid folyosó végén.
  - Ennél tovább nem mehetünk - szólt a robot. - Senki sem tudja, hova vezet ez
a folyosó.
  - Várjatok meg itt - mondta Derec. - Hamarosan visszajövünk.
  - De ez tiltott terület - mondta Alf.
  - A robotoknak, de nem az embereknek - felelte Katherine.
  - De hát mi nem hagyhatjuk önöket magukra - makacsolta meg magát Zító.
  - Csak egyetlen ajtó - nyugtatta meg Derec. - És ugyanezen fogunk
visszajönni.
  - A parancsunk...
  - Csináljatok, amit akartok - jelentette ki Derec. - Mi továbbmegyünk.
  Ezzel Katherine és Derec folytatta útját a folyosón. Mielőtt kinyitották az
ajtót, hátrapillantva még látták a hűségesen várakozó robotokat.
  Az ajtón belépve egy csigalépcsőn találták magukat, ami egy ajtóhoz vezetett
úgy három méterre a fejük fölött.
  - Akarsz előre menni? - kérdezte Derec.
  - Menj csak te - hárította el Katherine. - Az én bátorságom ott maradt abban
a zárt szobában.
  Derec lassan fölfelé indult. Gyomrában várakozó feszültség támadt. A
"pillangó" szót társította ehhez az érzéshez, de fogalma sem volt arról, hogy
ez mit jelent. Felért az ajtóhoz, megnyomta a nyitógombot, de arra számított,
hogy zárva lesz.
  Nem volt zárva.
  Az ajtó könnyedén félresiklott, és kilátást engedett valamire, amiről Derec
először azt gondolta, hogy a külvilág. Olyan volt, mintha egy nyílt tetőre
léptek volna, amely bútorokkal, íróasztallal van berendezve, és gyönyörű
panoráma-kilátást nyújt körös-körül Robotvárosra. De nem érezték a szabad
levegőt, a szelet, sem a délelőtti nap melegét.
  - Hogy kerültünk ki? - kérdezte Katherine.
  - Nem vagyunk kint - mutatott a hátuk mögé.
  A kilátást megtörte a még mindig nyitott ajtó: fekete folt volt a belváros
képe helyén. Amikor bezárták az ajtót, helyreállt a teljes körkilátás.
  - Képernyők? - kérdezte Katherine.
  - Azt hiszem, igen - felelte Derec. - Rengeteg kis kamera lehet a piramis
csúcsa köré szerelve, hogy fölvegyék azt a kilátást, amit a képernyők mutatnak.
Nézd csak - mutatott felfelé. - Még fölöttünk is.
  A lány föltekintett a rózsaszínes kék égre. - Ez a kép arról a tetőrészről
jöhet, ahová materializálódtunk - jegyezte meg.
  - Elképesztő - suttogta Derec. Érezte, hogy most végre valami fontos dologba
botlottak. - Ha az ember itt ül, akkor látja azt, aki amott materializálódik,
az illető tudta nélkül.
  - Gondolod, hogy valaki azt is nézte, amikor MI megjelentünk? - kérdezte a
lány tágranyílt szemekkel.
  A fiú vállat vont. - Ezek után nyugodtan feltételezhetem - mondta. - Minket
ide hoztak. AKARTÁK, hogy itt legyünk. Logikusnak tűnik, hogy figyelemmel
kísérték a haladásunkat.
  - Gondoltál már arra, Derec, hogy esetleg csak TÉGED akartak idehozni, és
pedig csak fölösleges ballaszt vagyok? - kérdezte a lány.
  Derec lassan végigsétált a szobán. Arra készült, hogy valaki lakjon benne.
Könnyű székek voltak benne, és ággyá nyitható kanapé. Még egy növény is volt,
saját növesztő-sugár alatt. Ebből Derec tudta, hogy bárki tartja is fenn ezt az
irodát, elég gyakran idejön ahhoz, hogy legalább a virágot megöntözze.
  - Sok mindenre gondoltam - felelte Derec. - Arra is, amit az előbb mondtál.
De sok dolog van, amit számításba kell venni. Azt hiszem, hogy találkozásunk
Aranimas hajóján a véletlen műve volt. Túl veszélyes és irányíthatatlan volt a
helyzet ahhoz, hogy másképp legyen, a sebeink pedig túl valódiak. De ne feledd:
elismerted, hogy azelőtt ismertél, egy másik néven, és ez a név történetesen
egy olyan valakié, aki úgy hasonlít rám, mintha az ikertestvérem lenne. Az
univerzum hatalmas, Katherine. Ennyi egybeesés már túl sok. Hadd kérdezzek
tőled valamit. NEKED megfordult már a fejedben az, hogy az általad ismert David
volt az, aki ott feküdt holtan a szobában, én pedig valaki más vagyok?
  A lány arca zavart tükrözött, a szája megremegett. - Én... én...
  Majdnem mondott valamit, de aztán elhallgatott. Derec egy vagyont odaadott
volna érte, ha tudta volna, milyen gondolatok futottak át a lány agyán abban a
másodpercben, mielőtt lakatot tett volna a szájára.
  - Mit rejtegetsz előlem? - kiáltotta tehetetlen dühvel.
  A lány arca egyszerre tükrözött fájdalmat és vágyakozást. Megint bezárkózott,
mint már annyiszor, ha kérdezte. - Nincs semmi itt fönt, ami engem érdekelne -
közölte. - Visszamegyek a robotokhoz. Siess vissza. Van más dolgunk is.
  Azzal sarkon fordult, és otthagyta a dühöngő Derecet, anélkül, hogy
visszanézett volna. Néha olyan közel érezte magához, néha pedig olyan távol.
Katherine-nel kapcsolatban nem létezett középút: vagy egyik, vagy másik.
  Elhatározta, hogy módszeresen átkutatja az irodát, nem pedig csak úgy
nekiugrik a turkálásnak, ahogy a szíve diktálta volna. A szoba külső pereménél
kezdve lassan pásztázott, utoljára hagyva az asztalt.
  Talált egy kicsi, légmentesen záró szekrényt tele szalagokkal, amelyek mind a
"Filozófia" feliratot viselték, és bolygók szerint voltak rendszerezve. Majdnem
mind az ötvenkét űrászvilág képviselve volt. Ezek pillanatnyilag nem nagyon
érdekelték, de nem tartotta kizártnak, hogy egyszer majd elolvassa őket.
  Tovább haladt a külső peremen, és kezével megtalálta a létrát, amit a szeme
nem látott meg. Fémlétra volt, ami a képernyőre szerelve nem vetett árnyékot.
Még így is nehezen látta meg, pedig tudta, hogy ott van. A padlótól indult és
véget ért a lapos mennyezetnél.
  Felmászott rajta, egészen a plafon-képernyőig. Nem lett volna értelme ennek a
létrának, ha nem vezet sehová. Óvatosan felnyúlt és megnyomta a mennyezetet a
létra fölött. A csapóajtó simán nyílt olajozott zsanérjain, és mögötte
feltárult az igazi égbolt.
  Kimászott a csapóajtón, és azon a tetőn találta magát, ahol először
materializálódott. Elképesztő. Kezdett összeállni benne egy elmélet. Akárki is
hozta létre ezt a civilizációt, és akárkinek a keze kapcsolta be 1-1-et, a
Napközel Kulcsának megfelelő alkalmazásával tetszés szerint megjelenhetett
Robotvárosban, lemehetett az elzárt irodába és szemmel tarthatta a városa
fejlődését anélkül, hogy őt magát észrevették volna. És ha megunta, ugyanígy
távozhatott is.
  A városnak tehát van egy megfigyelője, egy őre, aki nyilvánvalóan azért hozta
ide Derecet, hogy egy csipetnyi emberi összetevővel fűszerezze a keverékét. De
miért éppen őt, Derecet? Erre a kérdésre nem tudott válaszolni.
  Kíváncsi volt, hogy a megfigyelő vajon jelen volt-e itt tartózkodásuk alatt
is, és hogy figyelte-e őket, egészen addig, amíg az iroda ajtaját ki nem
nyitották. Könnyen elmenekülhetett. Csak a Kulcsra volt szüksége, meg néhány
másodpercre.
  Derec visszamászott az irodába, és becsukta maga mögött a csapóajtót, ismét
teljessé téve az illúziót.
  Felfedezőútját az asztal mellett álló kis papírkosár kiürítésével folytatta.
A kis szemetesben több olyan üres csomagolást talált, ami a szabványos űrász
túlélő élelmiszercsomag: az ízletes szilárd táplálék és kiegészítő vitaminok,
proteinek tárolására szolgált. Feltépte az egyik szilárd táplálékos dobozt, és
apró maradék darabkákat talált benne, amik még nem voltak teljesen
megkeményedve. Ebből kevesebb, mint huszonnégy órája ettek. A szemét többi
részét széttépett papírok alkották, amelyekre a városépítés geometriai
haladásával kapcsolatos matematikai egyenletek voltak írva. Arra vonatkoztak,
hogy mennyi idő alatt tudja a város az egész bolygót beteríteni. Más számítások
az eső mennyiségével foglalkoztak, a víztározókapacitással, és sietős
kalkulációkkal a túlcsordulás időpontját illetően. Derecnek az az érzése
támadt, hogy ha egyszerűen leülne itt az irodában, és valameddig várna,
valószínűleg találkozhatna a visszatérő megfigyelővel. Sajnos, erre nem volt
ideje.
  Visszagyömöszölte a szemetet a kosárba, és figyelmét magára az asztalra
fordította. A vasötvözet asztallapon itatós volt, papír, és két nullgrav toll.
Az egyetlen személyes tárgy egy holokocka volt, ami egy csecsemőt tartó, nagyon
szép nőt ábrázolt. Derec beleborzongott a látványba.
  Továbblépett a fiókokra. A bal oldalán számos kisebb fiókocskát látott,
amelyek zömmel üresnek bizonyultak. Csak a legfelsőben volt valami: további
papírok, és a pozitronikus agy logikai áramköreinek működésére vonatkozó
technikai adatok. A jobb oldalon viszont valóságos aranybányára bukkant. Amikor
kinyitotta a széles fölső fiókot, diszkrét motorbúgással egy
számítógép-terminál emelkedett ki az asztallap szintjéig. READY, villogta a
képernyő.
  Érdekes módon a terminál fel volt szerelve minden olyan eszközzel és
vezetékkel, ami a hiperhullámú kommunikációhoz szükséges volt. Az energiatelep
és a hiperhullámú antenna azonban sajnos hiányzott a gép hátuljából. Ezeket
kétségtelenül a megfigyelő szedte ki és vitte el.
  Derec hitetlenkedve meredt a terminálra. Semmi blokkolás, semmi jelszó,
egyáltalán semmilyen rendszervédelem. Egyszerűen el sem tudta képzelni, hogy
egy egész civilizáció tárulkozik ki neki csak azért, mert megtalált egy irodát.
És ha ártó szándékai lennének?
  Óvatosan belépett a rendszerbe, és kezdett lefelé ásni a szintekben, hogy
végül elérje a központi magot. Amikor ez sikerült, megnyittatta a VÁROSVÉDELEM
nevű állományt.
  Pillanatokon belül megjelent a READY felirat. Sikerült! Sietve gépelte be:

  LIST VÁROSVÉDELEM
  A gép felelt:
  VÁROSVÉDELEM: FOKOZOTT TERJESZKEDÉS
  FERTŐZÉSEK ELSZIGETELÉSE
  KÖZPONTI MAG INPUT MEGSZÜNTETÉSE
  KÖZPONTI MAG MOZGÓSÍTÁSA
  VÉSZTERMINÁLOK HELYÉNEK MEGHATÁROZÁSA
  FELÜGYELŐSZEMÉLYZET ELSZIGETELÉSE

  Remegve ült a billentyűzet előtt. Ez az. Megpróbálta lekapcsolni az egészet.
Begépelte:

  TERJESZKEDÉS STOP
  A számítógép késedelem nélkül felelte:
  A VÁROSVÉDELMET NEM LEHET INDOKOLATLANUL KIKAPCSOLNI IDEGEN FENYEGETÉSRE VAGY
FERTŐZÉSRE UTALÓ INPUT ESETÉN.

  Derec visszaírta:

  MINDEN ELŐZETES UTASÍTÁST TÖRÖLNI, TERJESZKEDÉST ABBAHAGYNI.
  A gép válasza:
  TÖRLÉS MINDEN KÖRÜLMÉNYEK KÖZÖTT LEHETETLEN. A VÁROSVÉDELMET NEM LEHET
INDOKOLATLANUL KIKAPCSOLNI IDEGEN FENYEGETÉSRE VAGY FERTŐZÉSRE UTALÓ INPUT
ESETÉN.
  Tiszta csiki-csuki. A gép még szóba állni sem hajlandó vele, hacsak fel nem
deríti a védelmi intézkedések okát, és nem talál valami elfogadható indokot a
kikapcsolásra. Ez a szabály, úgy látszik, gránitba van vésve. Begépelte:

  LISTÁZ VÁROSVÉDELEM AKTIVÁLÁS OKAI

  A gép a város térképével felelt, ami folyvást változott, és lassan fordult.
Apró fény villogott a 4. Kvadránsként jelzett városrészben. A képernyő alján a
következő felirat jelent meg:

  IDEGEN FERTŐZÉS A 4. KVADRÁNSBAN
  Derec visszakérdezett:
  LEÍRNI A FERTŐZÉS TERMÉSZETÉT
  A gép felelt:
  IDEGEN FERTŐZÉS A 4. KVADRÁNSBAN.

  Derec hátradőlt és a gépre bámult. Nagyon is lehetséges, hogy a villogó piros
fény a hasonmása holttestének helyét jelzi. A gép nem tágít a gyilkosságtól.
Kezdte érteni, miért tudott olyan könnyen bejutni a központi magba a
termináljáról, és feltételezése hamarosan megerősítést nyert, amikor beírta:

  LISTÁZ VÁROSVÉDELEM DEZAKTIVÁLÓ PROCEDÚRA
  A gép a következőt felelte:
  DEZAKTIVÁLÓ PROCEDÚRA:
  IDEGEN FERTŐZÉS VAGY JELENLÉT IZOLÁCIÓJA
  FENYEGETÉS TERMÉSZETÉNEK MEGHATÁROZÁSA
  FENYEGETÉS SEMLEGESÍTÉSE
  SEMLEGESÍTÉS BIZONYÍTÁSA A C-15 PROCEDÚRÁVAL
  Derec beírta:
  LISTÁZ C-15 PROCEDÚRA
  A válasz:
  C-15 PROCEDÚRA: MOZGÓSÍTOTT KÖZPONTI MAG IZOLÁCIÓJA
  BELÉPÉS A KÖZPONTI MAGBA
  FELÜGYELŐI JELSZÓ BEVITELE
  SEMLEGESÍTÉS BIZONYÍTÉKÁNAK BEVITELE

  Derec csak meredt a képernyőre, egyszerre tehetetlenül és meglepve azon, amit
lát. Semmilyen érdemi akciót nem lehet elindítani erről a terminálról, de ami
azt illeti, a többi városi terminálról sem. Az inputnak közvetlenül a központi
magba kell kerülnie, és amennyiben helyesen értelmezi a "mozgósítani" szót,
akkor a központi mag nem egyhelyben áll. Mozog, változtatja a helyét. És hogy
az ügy kellőképpen kerek legyen filozófiai szempontból, egy felügyelőrobotra is
szükség van a védelmi programba való belépéshez.
  Ez valóban tökéletes védelem. A kikapcsolás tettének szándékosnak és
kiszámítottnak kell lennie, emberi ÉS robot-beleegyezéssel. Ez a rendszer is
szinnoetikusan volt megalkotva, és Derec minden csalódottsága ellenére csak
csodálni tudta. Hisz végül is nem ismeri a fertőzés formáját. A központi mag
helyesen cselekszik, amikor nem engedelmeskedik a dezaktiváló parancsnak, amíg
nem rendelkezik minden információval. A probléma csak az, hogy a város esetleg
elpusztítja magát, mielőtt az összes adat kiderül.
  Ott volt megint, ahonnan elindult: az ikre halálánál. Még sok mindent
megtudhatott volna a terminálból, de egyszerűen nem volt ideje most ilyesmire.
Kelletlenül bár, de belátta, hogy most ki kell lépnie, de elhatározta, hogy
visszatér ide, ha több ideje lesz.
  Már éppen tolta volna vissza a fiókot, amikor eszébe jutott valami. Ha a
megfigyelő valóban szemmel tartja őket, akkor talán valamilyen információt is
tárol róluk. Mivel a saját nevét nem tudta, egy másikkal próbálkozott.
Visszahozta a filemenüt a képernyőre, és begépelte:

  BURGESS, KATHERINE
  A gép válasza:
  BURGESS, KATHERINE, lásd: DAVID.

  A szája kiszáradt, a szíve hevesen kalapált, amikor beírta a halott ember
nevét.
  A gép gyorsan reagált, és egy jegyzet-file jelent meg, nyilvánvalóan a
megfigyelő műve:

  A DAVID 2-N FOLYTATOTT ASSZIMILÁCIÓS KÍSÉRLET FOLYAMATOSAN ÉS ZÖKKENŐMENTESEN
HALADT A VÁROS VÉDELMI RENDSZERÉNEK BEKAPCSOLÓDÁSÁIG ÉS AZ ALANY TISZTÁZATLAN
HALÁLÁIG.
  EMBERI BEAVATKOZÁS NÉLKÜL A ROBOTOK NEM KÉPESEK MEGELŐZNI SEMMILYEN VÉGZETES
KÁRT, AMI A VÁROSTERV TÚLBURJÁNZÁSÁBÓL ERED, ÉS EZ AZ AKCIÓ KUDARCÁT JELENTENÉ.
  DAVID 1 MEGÉRKEZETT ÉS BELEFOLYT A VÁROST FENYEGETŐ KATASZTRÓFA ELHÁRÍTÁSÁBA,
VALAMINT SZINNOETIKAI ELMÉLETEK GYAKORLATI TESZTELÉSÉT VÉGZI. EREDMÉNYEK KÉSŐBB
VÁRHATÓK.
  DAVID 1-GYEL EGY SZABÁLYOZATLAN TÉNYEZŐ IS ÉRKEZETT EGY NŐ SZEMÉLYÉBEN. A NŐ
MOST ISMERETLEN OKOKBÓL KATHERINE BURGESSNEK NEVEZI MAGÁT. AZ AKCIÓRA GYAKOROLT
HATÁSA ÉS CÉLJAINAK PONTOS TERMÉSZETE MÉG FELDERÍTÉSRE VÁR.
  GONDOS MEGFIGYELÉS ALATT LESZ.

  Itt a file véget ért. Derec gondolatoktól kavargó fejjel bámulta a kurzor
villogását. Egy gondolat azonban fölébe kerekedett az összes többinek. Egy
mondat olyan erősen beleégett az agyába, amilyet el sem tudott képzelni. MOST
ISMERETLEN OKOKBÓL KATHERINE BURGESSNEK NEVEZI MAGÁT. 

1O. fejezet
A zárt szoba

  Derec reménykedett benne, hogy mire kiér a hivatalból, Katherine már nem lesz
ott. Nem így történt. A lány ott várt rá a két tanúrobot társaságában és
mosolyogva fogadta, mintha örülne, hogy látja. Micsoda színésznő. Újra el
kellett gondolkodnia azon, hogy vajon mit akarhat a lány kihozni mindebből.
Megint vaktában kell kipuhatolnia, hogy mit tervez. Talán kikottyant valamit,
amivel elárulja magát. De addig se legyen meg, amit akar. 
  - Hogy ment? - kérdezte a lány vidáman, de az arca már mást mutatott:
megkeményedett, amikor észrevette a fiú hangulatában beállott változást. - Mi
baj? 
  - Semmi... Katherine - A hamis név szinte fojtogatta. - Találtam egy
kijáratot fel a tetőre, meg egy számítógépet, de nem sokra mentem vele. Csak
olyasmit találtam, amit már eddig is tudtunk - hogy meg kell oldanunk a
gyilkosság ügyét. 
  - Akkor szerintem ne vacakoljunk itt tovább hanem induljunk - mondta a lány
egy kissé gyanakodva, mert nem egészen hitt Derec hirtelen pálfordulásában.
- Biztos, hogy nincs bajod? 
  - Sohasem voltam jobban - hazudta a fiú, és dühös volt magára, hogy még most
is ragaszkodik a lányhoz, azok után, amiket megtudott. Ha lenne egy csepp józan
esze, megfordulna és jó messzire elszaladna tőle. Ehelyett ezt mondta: - Akkor
menjünk.
  Gyorsan és csendben mentek ki a Kompassz Toronyból, Katherine szinte végig
Derecet figyelte a szeme sarkából. A fiú megpróbált gondtalannak látszani,
nehogy fölkeltse a lány gyanúját, de elég nehezen ment neki. Korántsem volt
olyan képzett színlelő, mint a lány. A robotok ügyet sem vetettek rájuk, amikor
áthaladtak az épületen: már kezdték megszokni és megkedvelni az emberek
jelenlétét.
  Amikor kiléptek az utcára, egy kocsit pillantottak meg, aminek a tetejéről
egy robot sofőr integetett feléjük. - Derec barát! - kiáltozta, mire az emberek
a kocsi felé vették útjukat.
  - Mi ez? - kérdezte Derec a sofőrt.
  - Euler felügyelő kért meg, hogy ma legyek az önök sofőrje, helyt adva az ön
korábbi kérésének a közlekedési lehetőségek javítását illetően.
  - Nos - szólt Derec -, úgy látszik, kezdenek megbízni bennünk. Ez a mi saját,
különbejáratú kocsink?
  - Rádióvezérelt - közölte a robot.
  Derec összeráncolta a szemöldökét. - És mekkora a szóráskörzet?
  - Körülbelül megfelel a már kiterjedt város határainak.
  - Ó - mondta Derec csendesen. - Azt akarod mondani, hogy ez a kocsi csak a
város határain belül működik?
  - Nagyjából - felelte a robot.
  Katherine hangosan felkacagott. - Ezt nevezem én bizalomnak! - csóválta a
fejét.
  Derec rápillantott, és bemászott a kocsiba. - Zító - mondta tanúrobotjának.
- Ülj ide mellém.
  A robot engedelmesen beszállt Derec mellé, Katherine-nek és robotjának a
hátsó ülés maradt.
  - Hová megyünk, uram? - kérdezte a sofőr.
  Derec Katherine-hez fordult. - Tudod, hova kell mennünk?
  - A 4. Kvadránsba - felelte Katherine. - Onnan majd Alf mutatja az utat.
  Nekilódultak. Derecnek csak most akadt egy kis ideje arra, hogy
elgondolkozzon az irodában történteken, hisz idáig lefoglalta a harag, amit
Katherine iránt érzett. Például ott van a neve. A feljegyzésben David 1-ként
szerepelt. Akkor hogy jöhetett mégis David 2 UTÁN? Ez csak tudományos
rövidítés, vagy valami jelentőséggel bír? Olyan... csináltnak hangzik. Ezen a
szálon elindulva elviselhetetlen gondolatokba botlott. Elhessegette őket és
arra gondolt, hogy ha tényleg David a neve, akkor Katherine TÉNYLEG az igazat
mondta, legalábbis ez egyszer. 
  De más dolgok is következtek abból a néhány mondatból. A megfigyelő
nyilvánvalóan ismeri őket, és tud valamit a múltjukról. Tehát aki ide hozta, az
valaki olyan, aki ismerte őt már a memóriavesztése előtt is, és Derec nem
tudott szabadulni a gondolattól, hogy a megfigyelőnek valamiképpen köze is volt
a memóriazavarhoz. Bár arra is ugyanakkora, ha nem nagyobb, volt az esély, hogy
Katherine-nel és a céljaival függ össze valamiképpen az amnéziája.
  Egyre újabb és újabb rétegek. Annyi minden rejlik ezekben a feljegyzésekben.
A város tehát valójában szinnoetikai kísérlet, ebben most már biztos lehet. De
ami a védelmi rendszer aktivizálódását illeti, itt a megfigyelő maga is
sötétben tapogatózott.
  Derec abban sem volt biztos, hogy szándékosan hozták ide, vagy csak
véletlenül bukkant fel, és a megfigyelő úgy döntött, hogy felhasználja,
ahelyett, hogy ő maga lépett volna közbe, vagy lefújta volna az akciót. Minél
több választ talált, annál nagyobb lett a rejtély.
  Gond nélkül elérték a 4. Kvadránst. Alf ismét háromszögelési műveletbe
kezdett, hogy vissza tudja vezetni őket az oszlophoz. Derec út közben látta a
várost fejlődni, és látta az emberek jelenléte által kiváltott lázas
készülődést - a fészekrakás robot-megfelelőjét.
  - Ez az a hely - jelentette ki Alf, amikor a kocsi megállt egy átlagos
kinézetű utcában. A tanúrobot körülnézett. - De nem látom itt.
  - Csak egy kicsit arrébb ment - mondta Katherine. - Innen gyalog megyünk.
  Kimásztak a kocsiból és gyalogolni kezdtek. A kocsi szorosan a nyomukban
maradt, hogy szükség esetén kéznél legyen.
  - Biztos vagy benne, hogy jó felé megyünk? - kérdezte Derec, miután megtettek
egy háztömbnyi utat. - Milyen messzire mozdulhatott el?
  - Olyan ismerősnek tűnik ez a környék - felelte a lány.
  - De hát az egész város ugyanilyen - mondta Derec. - Nem hiszem, hogy...
  - Ott van! - mutatott előre a lány. 
  Derecnek nem volt szüksége útmutatásra ahhoz, hogy lássa: célhoz értek. Egy
magas torony meredezett az út közepén, körülötte jó darabon nem volt semmi. A
tetején egyetlen szoba árválkodott, mindenféle nyílás nélkül, egy kerekded,
vágott lyuktól eltekintve.
  - Hagyjuk itt az egyik tanúrobotot a kocsinál, ha valami baj történne -
mondta Derec. - Zítót pedig vigyük magunkkal.
  - Jó - felelte Katherine, és az oszlophoz lépett.
  - Nem fogod elhinni - mondta, miközben magabiztosan elindult fölfelé - de az
az ember nem az ikred. Rengeteget törte magát, hogy éppen úgy nézzen ki, mint
te.
  Derec halványan elmosolyodott: ha ő az egyes számú David, akkor vajon ki
kinek az ikre?
  Katherine már fölért, és megvárta Derecet a lépcső mellett. - Menj be te
elsőnek - mondta. - A múltkori eset óta már félek a saját reakcióimtól.
Figyelnem kell magamra.
  - Jól van - mondta Derec, és a kivágott falhoz indult. Útközben érezte, hogy
az ő gyomra is összeugrik egy kissé arra a gondolatra, hogy saját magát fogja
holtan látni. Belépett a résbe, és gyorsan, mielőtt még meggondolhatta volna
magát, bedugta a fejét a szobába.
  De a szoba üres volt.
  Bemászott, de a holttestnek vagy bármi ráutaló dolognak nyoma sem volt. 
  - Katherine - kiáltotta. - Gyere ide!
  A lány is bedugta a fejét, és elkerekedett a szeme, amikor meglátta az üres
szobát. - Hol van? - kérdezte.
  - Én is ugyanezt akartam kérdezni - felelte Derec. - Úgy tűnik, hogy a halott
fölkelt és elsétált.
  - Vagy elvitték - mutatott rá a lány. - Emlékszel, mi történt, amikor
meghalt? Az a szerelőrobot úgy szedte ki a hulladékeltakarítók kezéből. Talán
most sikerült elvinniük.
  - Maradt itt valaki, miután elájultál?
  - Nem tudom - mondta Katherine, és kiment, hogy a tanújáért kiáltson. - Alf!
Maradt itt valaki, miután én elvesztettem az eszméletemet?
  - Nem - kiáltott vissza lentről a robot. - Ön volt az elsődleges prioritás.
Mindnyájan azon munkálkodtunk, hogy ön biztonságban haza kerüljön, és megfelelő
orvosi kezelést kapjon.
  Katherine visszatért a szobába. - Senki nem maradt itt - közölte.
  - Hallottam - mondta Derec. - Ez nagyon is kapóra jöhetett.
  - Kinek? - villant meg a lány szeme. - Mire akarsz kilyukadni?
  - Semmire - felelte Derec. - Csak... csalódott vagyok.
  - Méghogy TE vagy csalódott - ült le a lány a földre, és hátát a falnak
vetette. - Ez a szabadulásomat jelentette volna innen.
  - Jellemző - mondta Derec. - Akkor is csak saját magadra gondolsz, amikor az
egész világ összeomlik körülötted.
  A lány szeme sötéten parázslott fel. - Ugyan ki másra kéne gondolnom? -
dühöngött. - Azokra a bádogdobozokra, akik uraskodnak itt, de közben annyira
sem képesek, hogy ne pusztítsák el önmagukat?
  - Ez az összes valaha létezett emberi kultúráról is elmondható - felelte
Derec. - Igen, rájuk kéne gondolni... - A lányra bökött, aztán csettintett.
- Talán nincs is szükségünk a holttestre. Lehet, hogy egyszerűen rekonstruálni
tudjuk a körülményeket.
  - Arra gondolsz, hogy próbáljunk meg mindent úgy megrendezni, ahogy a
halottal történt?
  - Igen. Az irodai számítógép azt állította, hogy idegen eredetű
fertőzés-veszély van. Lássuk, tudunk-e ezzel valamit kezdeni.
  Katherine felállt, ezúttal elbizonytalanodva. - Hát magadtól nem jut eszedbe,
hogy az az ember, aki utoljára végigcsinálta, belehalt?
  Derec elment a lány mellett, ki a felfelé kunkorodó szélű lemezre, és az időn
és téren át céljuk felé siető robotok tömegét figyelte az utcákon. A lány
hamarosan odaállt mellé.
  - Mi más választásunk van? - kérdezte Derec.
  - Semmi - felelte a lány. - A kulcs mindkét problémánkhoz a gyilkosságban
rejlik. Mindent meg kell tennünk, hogy felderítsük.
  - Nézzük csak végig, mit mondott neked a tanúrobot - javasolta Derec.
- Keressünk valami hézagot.
  - Nem sokat - mondta Katherine. - Benn rekedt egy szobában, és már nagyon
dühös volt, mire odamentek, hogy kivágják a csapdából. Fogalma sem volt róla,
miért záródott be. Amikor kiszabadították, egy kicsit furcsán viselkedett, fájt
a feje, és egy vágás volt a lábán.
  - Neked nem fájt a fejed este? - kérdezte Derec.
  A lány félrebillentette a fejét. - Azt hittem, hogy csak a rosszullétem miatt
van.
  - Épp csak egy ötlet - mondta Derec. - Minden lehetőséget meg kell
vizsgálnunk.
  - Aztán - folytatta a lány - elment, a felügyelőrobotok utasítása ellenére,
aztán hamarosan holtan találtak rá. Amikor a munkarobot megpróbálta
megfordítani a testet, hogy megnézze a pulzusát, az a szoba is bezáródott, és a
robotnak éppen hogy csak sikerült kicsusszannia, mert gyorsak voltak a
reflexei. Ennyi az egész történet.
  Derec nekitámaszkodott a felkunkorodó lemezszélnek, és próbált a számítógép
eszével okoskodni. - Tudod - mondta egy idő után - az "idegen szennyeződés"
kifejezés sok mindent takarhat. A felszínen az emberi lények és testük
összetétele normális. A felszín alatt azonban, a testünk belsejében mindnyájan
"idegen" baktériumok és vírusok furcsa gyűjteményei vagyunk.
  - A vérző láb - morfondírozott Katherine. - Ez nekem is eszembe jutott, de
nem tudtam összefüggésbe hozni a gyilkossággal magával, ezért elvetettem.
  - Én is - ismerte be Derec. - De kezdem azt gondolni, hogy ez a rejtvény
talán nem a kézenfekvő megoldások szintjén van - Letérdelt a földre, és a
falból kivágott darabot kezdte tanulmányozni.
  - Mit csinálsz? - kérdezte Katherine.
  - Ez a darab már kikerült a vérkeringésből - mondta. - Már nem része a
városnak, és nincsen kapcsolatban a program forrásával.
  - Azaz? 
  - Azaz halott. Az egyetlen darab anyag a környéken, ami nem fog megóvni engem
a sorjás széleitől.
  - Meg akarod vágni magad? - kiáltott fel a lány.
  - Ez az egyetlen mód arra, hogy kipróbáljuk az elméletünket - tűrte fel
kezeslábasának ujját Derec.
  Zító kukkantott ki a szobából. - Kérem, Derec barát, ne tegyen semmi olyat,
ami kárt okoz a testében.
  Derec sem Katherine-re, sem Zítóra nem hallgatott, és végighúzta a darab
pengeéles peremét az alkarján. Mintegy öt centiméter hosszú vágást ejtett a
bőrén.
  A fájdalomtól eltorzult arccal nézte a kicsorduló sötétpiros vért.
  - Még semmi sem történt - állapította meg Katherine.
  - Tegyünk egy kísérletet - mondta Derec, és lefelé fordította a karját, hogy
a vér a lemezre csöppenjen. - A második szoba csak akkor kezdett bezáródni,
amikor a robot meg akarta fordítani a testet. Talán a gravitáció...
  - Derec! - sikoltott fel Katherine.
  Alig ért a vércsepp a padlóra, a lemez szélei máris nőni és záródni kezdtek,
igyekezvén magába fogni őket.
  - Ki kell jutnunk innen! - kiáltotta Derec, és a lépcső felé vetette magát. A
lemez szélei roppant hullámként tornyosultak a feje fölé.
  Katherine-nel szorosan a nyomában ért a lépcsőhöz, de a fokok eltűntek,
mielőtt ráléphetett volna. Fejük fölött a szoba eddigi mennyezet kezdett
terjeszkedni, és összefüggő burokká olvadt össze a lemez széleivel. A lépcsők
helyén most szilárd fal állt.
  - Járjunk körbe! - kiáltotta Derec, és futásnak eredt. - Talán gyorsabbak
lehetünk, mint a fal.
  Most már felfelé fordította a karját, és szabad kezével próbálta felfogni a
hulló vércseppeket, nehogy a földre essenek. De ez sem segített. A város-robot
az idegen anyag hordozójaként azonosította, és most már RÁ reagált, nem a
vérére.
  Körbejárták a szobát, melynek teteje sietve igyekezett összetalálkozni a
felhajló lemez szélével. A falak teljesen körülfogták őket.
  Aztán a hajdani szoba mintha megolvadt volna, és a szemük láttára folyt bele
a padlóba, a külső falak viszont kiegyenesedtek és kilencven fokos szöget
alkottak a padlóval, minden irányban körülöttük.
  Egy perc sem telt bele, és egy tökéletesen zárt szobában találták magukat,
éppen úgy, mint David.

11. fejezet
Halálos levegő

  Derec és Katherine leültek a padlóra, míg Zító, aki velük együtt rekedt benn,
Derec fölé hajolt, hogy rögzíthesse, amint a fiú egy darab, a kezeslábasából
tépett anyaggal bekötözi elvágott karját.
  - Gondolod, hogy Alf segítséget hívott? - kérdezte Zítót kötözés közben.
  - Nem - felelte a tanúrobot. - Alf nem érzékel veszélyt önökkel kapcsolatban.
Önök veszélyben vannak?
  - És mi van a sofőrrel? - kérdezte Katherine, elengedve a füle mellett a
robot kérdését. - Ő hív majd segítséget?
  - Ez attól függ, hogyan ítéli meg a helyzetet - felelte Zító, és
felegyenesedett, mert Derec végzett. Aztán lassan körbegurult a szobában,
mindent alaposan szemügyre véve a későbbi beszámolás végett. Zító nagyon
komolyan vette a feladatát.
  Derec kötésének két vége szabadon maradt. Katherine felé nyújtotta, hogy
kösse össze. - Megbízhatok benned egy csomó erejéig? - kérdezte.
  - Ez meg mit jelentsen? - kérdezett vissza a lány.
  - Semmit - mondta Derec.
  Katherine összeráncolt homlokkal dolgozott a csomón. - Mi történt ott az
irodában? - kérdezte a fiút. - Azóta úgy kezelsz, mintha a legádázabb
ellenséged lennék - Szorosra húzta a végeket, és kissé elmosolyodott, amikor
Derec hangosan feljajdult.
  - Idefigyelj - mondta a fiú. - Neked is megvannak a magad titkai, meg nekem
is. Miért nem hagyjuk ennyiben a dolgot?
  - Részemről oké - felelte a lány. - Én csak azt szeretném, hogy össze tudjuk
rakni ezt az egészet, aztán leadok egy hiperhullámú segélykérést és egykettőre
megszabadulsz tőlem. Tőlem aztán rohadhatsz itt életed végéig.
  - Mind a ketten itt fogunk rohadni - mondta Derec, hogy fájdalmat okozzon a
lánynak.
  Katherine visszahőkölt. - Ezt meg hogy érted?
  - Sehogy.
  - A fene egyen meg! - kiabálta a lány. - Mondd meg, mit akartál. Miért
mondtad, hogy én is itt fogok rohadni?
  - Csak úgy.
  - A hiperhullám, igaz? - kérdezte a lány. - Nem engednek oda a hiperhullámú
berendezéshez.
  - Nem erről van szó, hanem...
  - Hanem? Hanem miről?
  Derec hátradőlt és lehunyta a szemét. - Nincsen hiperhullámú adójuk - mondta
halkan.
  A lány arrébb vonszolta magát, és apróra összegömbölyödött. - Hazudsz -
suttogta, de Derec tudta, hogy valójában hisz neki.
  - A robotoknak nincsen kapcsolatuk a külvilággal - folytatta. - Nincs
űrrepülőterük, ahol hajó le tudna szállni. Nincs hiperhullámú adójuk, sem
eszközük ahhoz, hogy csináljanak egyet. A biztonsági készültség miatt
titkolództak annyira.
  - Miért csak most mondod el ezt? - kérdezte a lány.
  - Már megmondtam - neked is vannak titkaid, meg nekem is.
  - Most már értem - révedt el a lány tekintete. - Mindketten szabadon
cselekszünk, és saját magunkat keressük.
  - Valahogy így - mondta Derec, de vajon miért fájt annyira ezt mondania?
  A lány felállt, és a szemközti falhoz ült. - Nos, azt hiszem, jelen
pillanatban együtt kell működnünk, hogy megoldhassuk a gyilkosságot - jegyezte
meg.
  - Úgy tűnik - felelte Derec, de már sajnálta, hogy errefelé terelte a
beszélgetést.
  A lány arca megint megmerevedett. - De utána hálás lennék, ha távol tartanád
magad tőlem. Mindketten törődjünk a magunk problémájával.
  - Az lesz a legjobb.
  - Akkor mondd meg, ha nem túl nagy titok, hogy miért záródott körénk a szoba,
amiért megvágtad magad?
  - Csak egy elméletem van, semmi több - kezdte Derec. - A város-robotot arra
programozták, hogy mind az emberi, mind a robot lakosokat megóvja, és védje
magát minden idegen ellen... ami ismeretlen a számára. Ha a vér a testben van,
akkor minden rendben, de ha kijut belőle, akkor természetes mikrobáira a
rendszer idegenként reagál, és beindul a védekezés. A város programja nyilván
nagyon bonyolult. Világos, hogy akadnak hibák, de lehet ez szándékos próba is,
amivel a robotokat és embereket tesztelik, hogy képesek-e kordában tartani a
saját rendszerüket.
  - Most mit tegyünk?
  - Nos, ha kijutottunk innen, és én hozzá tudok férni a központi maghoz egy
felügyelőrobottal együtt, akkor át tudnám programozni a központi magot, hogy az
emberi vért természetes mikrobának fogadja el a város testén. Ebben a steril
légkörben teljesen érthető, hogy becsúszik egy ilyen gikszer. Ezzel a város
saját magát is védheti a fertőzések ellen.
  - De hogyan halt meg David? - kérdezte Katherine.
  - Nem lehetett a vérveszteség miatt? - elmélkedett Derec.
  A lány a fejét rázta. - Ki van zárva - felelte. - Alig volt vér körülötte, és
a sebe még a tiédnél kisebb.
  - Akkor mi marad? - szólt Derec. - Arra kell gondoljak, hogy a halála
független esemény volt, aminek semmi köze a vérveszteséghez.
  A lány szkeptikusnak tűnt. - Egymást támogató egybeesések, ugye, Derec?
Méghozzá halálos egybeesések.
  A fiú felállt. - Igazad van. Valahol minden összefügg... de hogyan? - járkált
fel-alá. - Milyen más kiindulópontunk van még? Az egyetlen másik kapocs az,
hogy mindketten fejfájással jöttetek ki egy zárt szobából.
  - Van még egy másik problémánk is - mondta a lány, és Derec dühödt járkálását
figyelte. - Amikor először kinyitottuk ezt a szobát, akkor... légmentesen volt
lezárva.
  Derec megtorpant, és a lányra pillantott. - A város sosem tartana minket
bezárva levegő nélkül. Ez az Első Törvény megsértése lenne, hiszen belehalnánk.
  - Mint ahogy Daviddel így is történt.
  - De hisz David már halott volt, amikor ez történt vele - elmélkedett Derec.
- Ami azt illeti, ez még alá is támasztaná az elméletemet. Amikor a munkarobot
megfordította a testet, még egy kis vér ömlött ki a már meglévő sebből. A szoba
nem úgy viszonyult Davidhez, mint emberi lényhez, hisz már nem élt. Csak a
fertőzés kérdésére koncentrált. Mi még élünk, és a város-robot ezt tudja.
Akármilyen őrült is ez a hely, de robotikusan működik. Ipso facto, ebből a
szempontból biztonságban vagyunk.
  - Én mégis szívesebben lennék kívül - mondta Katherine.
  - Én is.
  - Látod, Derec - mondta a lány súlyos, jelentőségteljes hangon - most aztán
igazán rekonstruáljuk az eseményeket. Éppen ugyanazon az eseménysoron megyünk
keresztül, amin David a halála előtt.
  - Tudom - felelte Derec. - De mi mást tehetnénk?
  A szoba két ellentétes végéből egymásra néztek. A tanúrobot mindent
rögzített. De akár egy millió kilométeres távolságra is lehettek volna
egymástól. Sokáig ültek így, jóval tovább, mint amennyi idő alatt egy
felügyelő-robotnak fel kellett volna bukkannia.
  Derec hol a dilemmájuk megoldásán elmélkedett, hol azt próbálta kitalálni,
hogy mi a helyzet Katherine-nel, hol az óráját nézte. Kora délelőttből kora
délután lett, és Derec, akit a szoba levegőtartalékának kifogyása nem
aggasztott, hirtelen nagyon szomjas lett, és azon a lehetőségen kezdett
rágódni, hogy a robotok vagy elfeledkeztek róluk, vagy nem tudják megtalálni
őket.
  - Derec barát! - csendült fel kintről egy hang. - Katherine barát! Én vagyok
az, Wohler, a filozófus!
  Derec az órájára tekintett. Már majdnem délután öt volt, ami azt jelentette,
hogy az eső már közeledik. - Itt vagyunk bent - kiáltotta. - Ki tudtok
szabadítani minket?
  Wohler hangosan visszakiabált: - Egy aurórai filozófus mondta egyszer: "A
szabadság az elmének egy állapota, amelyet úgy védhetünk meg a legjobban, ha
terjesztjük." Fel a fejjel, Derec. El voltunk foglalva a bányákban, de most itt
van nálam egy lézervágó, amivel ki fogom vágni önöket. Kérem, húzódjanak a
keleti fal mellé, hogy minél távolabb legyenek a lézertől.
  Derec a nyugati falnál ült. Azonnal felpattant és Katherine közelében
helyezkedett el. A lány kifürkészhetetlen tekintettel nézte.
  - Kezdheted! - kiáltott ki tölcsérbe formált kézzel. Zító a nyugati falhoz
közel állt, hogy megfelelően rögzíthesse a vágás folyamatát.
  A vágó sziszegését a másik oldalról még a vastag falon keresztül is hallani
lehetett. Derec lecsúszott a fal aljához, és leült Katherine mellé. A karjuk
véletlenül összeért. Mindketten gyorsan elrántották a kezüket.
  - Valami baj van - mondta a lány. - Rosszat érzek.
  - Tudom - felelte Derec - de mit?
  A fal belseje egy kis kör alakú részen vörös izzásba borult. Aztán vörösből
fehérbe, míg végül egy gombostűfejnyi rés keletkezett a külvilág felé az
örvénylő hőségben.
  Derec látta, hogy a rés egyre tágul. Agya vadul dolgozott, miközben a lézer
kezdte kialakítani az ember nagyságú kört a szoba oldalában. A fejfájásokra
gondolt, a furcsa viselkedésre, a vérre és annak összetételére - és aztán
eszébe jutott, hogy milyen a város-robot.
  - Állj! - kiáltott fel. Talpra ugrott, és olyan közel ment a réshez,
amennyire csak mert. - Kapcsold ki a lézert!
  - Derec! - állt föl Katherine.
  Derec elfedte a száját a kezével. - Le a padlóra! Feküdj le teljesen, és
takard el a szádat!
  - Mi a baj? - jött kintről Wohler hangja, miután a lézer zúgása elhalt. - Mi
van?
  - Nem lehet lézervágót használni ennél a falnál! - kiáltotta vissza Derec.
  - Nem értem - hajolt le Wohler, hogy a szeme éppen a rés elé került.
  Derec visszahátrált, és lefeküdt Katherine mellé a padlóra. - Be lehetne ide
nyomni valahogy egy kis oxigént? - kérdezte hangosan.
  - Egy újonnan készült mentőjárművel érkeztünk - felelte Wohler. - Azt hiszem,
a mentőfelszerelés közt van oxigénpalack.
  - Gyorsan hozz egyet!
  - Közeledik az eső - mondta Wohler. - Sietnünk kell, hogy kihozzuk önöket.
  - Ide figyelj - kezdte Derec. - A város anyaga egyfajta fémes bőr, egy
vas-műanyag ötvözet. A gyártási folyamatban rengeteg szénmonoxidot használnak
fel redukáló anyagként. Azt hiszem, hogy a lézered felszabadítja ezt gáz
formájában, ide a szobába. Ha kivágtok, akkor el is gázosítotok minket!
  - A munkarobot már elment az oxigénért - közölte Wohler. - Elnézésüket kérem.
  - Nem tudhattad - mondta Derec. Katherine-re nézte. - Jól vagy? 
  - Eddig még igen - felelte a lány. - Biztos vagy abban, amit most mondtál?
David csak kint halt meg, a szobán kívül.
  - Az nem számít - felelte Derec. - A szénmonoxid nagy dózisban egyszerűen
fokozatosan szívódik fel a vérkeringésbe, erősen rátapad a hemoglobinra és
elveszi az oxigént a szövetek elől. A fejfájása és a zavart viselkedése az
oxigénhiányos állapot első jelei voltak, ami nagydózisú oxigénes kezelés
hiányában az egész testén eluralkodott, és végül ebbe halt bele.
  - És az ÉN fejfájásom? 
  - Te közvetlenül azután mentél be a szobába, hogy kivágták a falat -
magyarázta Derec. - Valószínűleg az életedet mentette meg az az ájulás, mert
akkor azonnal kivittek, így nem szívhattál be sok gázt. A szénmonoxid
színtelen, szagtalan és íztelen. Észre sem vetted volna, úgy terít le.
  - Itt az oxigén, Derec! - kiáltotta Wohler, és egy sziszegő csővéget tartott
a nyíláshoz.
  David a rés felé kúszott. - Gyere - intett Katherine-nek.
  Elérték a lyukat, és ülve szívták be az életmentő oxigént. Derec érzett egy
kis enyhe, kezdődő fejfájást, de biztos volt benne, hogy nem lesz nagyobb baja.
  Elfogyasztottak egy tartálynyi oxigént, és megkezdték a másodikat. Amikor
annak is vége volt, Wohler jelent meg ismét a nyílásnál. - Az eső mindjárt itt
van - mondta a robot. - Hogyan tudnánk önöket kihozni? Nincs semmi kis
vágóeszközünk, a nagyokat meg nem lehet felhozni ilyen magasra, főleg amikor
közeledik az eső. Hagyjuk itt önöket éjszakára?
  - Arra nincs időnk - mondta Derec. - Le kell mennem a föld alá, hogy
jelentsem ezt az információt a központi magnak.
  - Az eső számomra is veszélyes, Derec barát - mondta Wohler. - Hamarosan
fedelet kell találnom.
  - Oké - felelte Derec. - Maradj itt velünk, ameddig tudsz. Hadd gondolkodjak
egy kicsit.
  - Derec... - kezdte Katherine.
  - Psszt - intette le Derec. - Ne most.
  - Gondolj a karodra - mondta a lány. - Arra gondolj, mikor vágtad meg, és
hogyan.
  - A karom... - Felemelte a kezét, szemügyre vette a véráztatta kötést, és
érezte a seb lüktetését. - A város-robot egy halott darabjával vágtam meg -
mondta.
  - Mert...
  - Mert ez volt a város egyetlen olyan része, ami HAGYTA, hogy belevágjak
magamba! - A fejére ütött. - Ez az! Wohler! Húzódj hátrébb! átmegyünk!
  Ezzel felemelte a jobb kezét, és mutatóujját beledugta az apró, égett szélű
lyukba. Ahogy a bőre nekisúrlódott a recés peremnek, a rés magától kitágult,
hogy utat engedjen. Aztán az ökle következett: a rés még szélesebbre tárult,
hogy ne vágja meg. Aztán átment az egész karja, a válla és a feje. Egy perc sem
telt bele, és már ott állt kint a korong alakú tetőn, amelynek szélei azonnal
felkunkorodtak, hogy megóvják. Katherine is átjött utána. Mindkettőjüket
csípős, metsző szél és villámló, kék-bíbor felhőhegyek látványa fogadta.
  - Most már indulnunk kell! - mondta Wohler. Arany testén megcsillant a
villámok fénye.
  Katherine hirtelen kivált a csoportból, és a lépcsőhöz rohant.
  - Mit csinálsz? - kiáltott utána Derec, de a lány rá sem hederített, és
hanyatt-homlok vágtatott le a lépcsőn.
  - Talán mihamarabb biztonságba akar kerülni - vélte Wohler, miközben Zító is
kinyomakodott a résen.
  - Talán - ismételte Derec, de mire odafutott a lépcsőhöz és elindult lefelé,
Katherine már a türelmesen várakozó kocsinál volt. Odavetett néhány parancsszót
a sofőr-robotnak, és a jármű elporzott a sötétedő estében.
  - Mi történt? - kérdezte Wohler, mikor már mindketten lefelé mentek.
  - Attól tartok, hogy valami őrültség - felelte a fiú, mert eszébe jutott a
beszélgetés, amit a szobában várakozva folytattak.
  A mentőjármű felé indultak, amivel Wohler jött. - Önnek vissza kell jutnia a
szállására még az eső előtt - aggódott a robot.
  - Nem! - jelentette ki Derec. - Vigyél a föld alá! Majd ott kivárom a vihar
végét. Aztán menj Katherine után. Attól tartok, hogy valami nem jót fog
csinálni.
  Hosszú villám csapott le a tetőre éppen mögöttük. A fém hangos csattanással
füstölögni kezdett.
  - De hova mehetett, Derec barát? - kérdezte Wohler, amikor bemásztak a nagy,
fehér teherkocsiba.
  - A Kompassz Toronyba - mondta Derec, és hangjából kicsengett a rettegés.
- Attól tartok, hogy felmászik a tetejére.

12. fejezet
A Harmadik Törvény

  A 4. Kvadráns Terjeszkedési állomása alig tíz percnyire volt a zárt szobától,
annál a legnagyobb sebességnél, amit a járókelők biztonságát figyelembe véve
Wohler tartott.
  Derec az elsuhanó várost nézte, melynek esztelen növekedési tánca még a
sűrűsödő sötétségben sem állt meg, hiába volt öngyilkos ez a terjeszkedés.
Derec féltette a várost, és féltette Katherine-t, akármi is az igazi neve. A
lány a Kulcsért ment, ebben Derec biztos volt. Katherine nyilvánvalóan az
általa ismert egyetlen módszerrel próbál kikerülni ebből a helyzetből. Derec
nem hitte ugyan, hogy Katherine jut valamire a kulccsal, mégsem tudta
hibáztatni a próbálkozás miatt. Inkább az a veszély aggasztotta, aminek a lány
a viharban kiteszi magát, amikor a Kulccsal próbálkozik. Egyedül is utána ment
volna, de már megtapasztalta Robotváros zivatarainak pusztító erejét, és tudta,
hogy egy ilyen viharban úgysem tudna semmit tenni. Itt csak egy robotnak van
esélye.
  Wohler az állomás bejárata előtt parkolt le. Alacsony, széles épületek
emelkedtek ki a földből. Most nyoma sem volt itt robot-tevékenységnek, nem
rakodtak teherautókat. Mindenki menedékbe húzódott a közelgő eső elől.
  - Úgy véli, hogy a Kompassz Toronyba ment? - kérdezte Wohler.
  - Biztos vagyok benne.
  - Még a vihar kitörése előtt odaérhet, és bent biztonságban van.
  Derec ránézett, aztán kezét az egyik aranyszín karra tette. - Nem fog bemenni
- mondta. - Meg fog próbálni felmászni a piramisra.
  - De miért?
  - Elrejtettünk ott valamit, azt akarja megszerezni.
  - Érte kell mennem - jelentette ki habozás nélkül a robot. - Meghalhat.
  - Neked hogyan árt az eső? - kérdezte Derec, miközben kifelé kászálódott.
  - A normális mennyiségű esővíz semmilyen kárt nem okoz - felelte a robot.
- De az itteni eső több helyen is áthatolhat a borításomon, és bejuthat az
elektronikus rendszerembe. Hogy itt milyen károkat okozhat, azt már csak
spekulatív úton lehet elképzelni.
  - Nem tudom, mit mondjak - szólt Derec. - Ha nem mész...
  - Akkor Katherine meghal - fejezte be a robot. - Önnek semmit sem kell
mondania. Ez magától értetődő kötelességem. Viszontlátásra, Derec.
  Wohler még egyszer hátranézett, hogy lássa: a tanúrobotok is rendben
leszálltak, aztán olyan sebességgel robogott el, ami már korántsem volt olyan
óvatos, mint amikor még Derec is bent ült.
  - Gyertek velem - mondta Derec a tanúrobotoknak, és a föld alá vezető, most
csukott bejárat felé indult. Bármennyire aggódott is Katherine-ért, a feladatát
el kellet végeznie. A gyilkosságnak és a városvédelem bekapcsolódásának ezzel a
magyarázatával, Zító tanúskodásával alátámasztva, kétségtelen, hogy végre
odaengedik majd a központi maghoz, és meg tudja állítani a terjeszkedést. Ettől
persze az esők nem szűnnek meg azonnal, de kezdetnek jó.
  Kinyitotta a külső ajtót, aztán besietett, le a lépcsőkön a most kihalt
raktárterületre, a felvonókhoz. Ez nem ugyanaz a Terjeszkedési állomás volt,
ahol a múltkor járt, de ugyanolyan volt az elrendezése.
  Ugyanahhoz a felvonóhoz sietett, amivel Avernus társaságában ment le a
múltkor a föld alá. A tanúrobotokkal együtt beszállt, és megnyomta a lefelé
nyilat. A lift megkezdte hosszú ereszkedését a kazamaták felé.
  A felvonóajtó nyüzsgő barlangra nyílott, ahol Robotváros munkája zavartalanul
folyt tovább. Felügyelőrobotot azonban közel s távol nem lehetett látni. A
barlang nyugati végének egyik sötét, használaton kívüli járatában mintha újra
valami munka kezdődött volna.
  Derec belépett az áradatba, aztán megállt, hogy összeszedje magát.
Megfontoltság, ahogy Avernus mondta. Ahogy ott állt a rohanás szélén, egy
hosszú vonatszerelvény húzott el százkilométeres sebességgel alig néhány
centire tőle. Haját összeborzolta a menetszél.
  Megfontoltság. Ez az egyetlen lehetséges módszer.
  - Maradjatok mellettem - mondta a tanúrobotoknak. Aztán beirányozta magát
úticélja felé, lehunyta a szemét, és vakon lépett a sodrásba.
  Fürgén, tétovázás nélkül haladt, igyekezvén gondolatait elterelni a rohanó
robotok és gépek érzésétől, amelyek szinte súrolták elhaladtukban. Időnként egy
kurta pillanatra kinyitotta a szemét, hogy lássa, a helyes irányba tart. Aztán
megint szorosan becsukta és ment tovább.
  Ez így ment vagy tíz percig, de végül szerencsésen átjutott a terem másik
oldalára. Amikor a tárnabejárat biztonságába ért, akkorát fújt, mintha egész
addig visszafojtotta volna a lélegzetét.
  Egy munkarobot tartózkodott a bejáratnál, amely egy felső csigasor
segítségével távolította el a kimerült akkumulátorokat egy sor csilléből, és
feltöltött telepekre cserélte őket. A csillék három sorban álltak mellette.
  - Te robot! - kiáltott oda neki Derec a csillék fölött. - Hol találom meg
Avernus felügyelőt?
  A robot a folyosóba mutatott. - A tározó vizét engedik le az elhagyott
tárnákba. Emberek számára veszélyes lehet ott.
  - Kösz - mondta Derec, és az egyik önjáró csillére mutatott. - Ez már fel van
töltve?
  - Igen - felelte a robot.
  - Még egyszer köszönöm - mondta Derec, és beült az irányítószerkezethez.
- Alf, Zító, szálljatok be.
  Amikor a két robot bemászott hátulra, a munkarobot megszólítottat Derecet:
  - Nem hallotta, amit mondtam? Veszélyes lehet ott embereknek.
  - Köszönöm - mondta Derec ismét, és intett, aztán elfordította az
indítókulcsot, és a kocsi nekilódult a sötét alagútban.
  Utazás közben a falakon elhelyezett apró vörös fények segítségével követte
nyomon a megtett távolságot. Robotokkal teli csillék húztak el mellettük, az
ellenkező irányba. A robotok egyformán mocskosak voltak az ásástól, soknak a
kiállóbb részei is letörtek. Robotok voltak ugyan, mégis mintha komorság lengte
volna őket körül. Az egyik csillén egy rövidzárlatos robotot szállítottak,
akinek szikrák pattogtak a hangszórójából és a fotocelláiból.
  Sok kilométeren át haladtak így, míg végül ovális fényt pillantottak meg,
amely hosszú árnyékokat vetett a durva falakra. Amikor odaértek, rengeteg
munkarobotot láttak hat felügyelőrobottal együtt egy gödör körül gyülekezni.
  Derec kiugrott a csilléből és átnyomakodott a tömegen, a gödörhöz. Ez volt az
a hely, ahol a robotok ástak előző nap, csak most a másik végéről közelítették
meg. Még egy felfelé menő alagutat is kiástak kézi erővel, amely a már meglévő
alagútba torkollt. Ezt az alagutat kiárkolták, hogy levezesse a vizet. Euler és
Rydberg fölfelé bámultak a frissen kiásott aknába, Avernus pedig a
munkaképtelenre sérült robotokat válogatta ki, és ezeket visszaküldte a csarnok
felé.
  Derec Eulerhez lépett. - Megoldottam a gyilkosságot - közölte minden
bevezetés nélkül a felügyelőrobottal.
  Rydberg is, Euler is ránézett. - Mi volt az ok? - kérdezte Rydberg.
  - Szénmonoxid-mérgezés - felelte Derec. - Amikor megpróbálták Davidot
lézerrel kivágni a zárt szobából, akkor szénmonoxid szabadult fel a fal
felmelegedésekor a zárt térbe.
  - Akkor a mi hibánk volt - mondta Euler.
  - Szerencsétlen baleset - felelte Derec. - Vannak tanúim - Alf és Zító
felzárkóztak mellé.
  - Még két perc - kiáltotta Dante. A kis robot egy terminállal babrált a
csille hátuljában. Hosszú ujjai elképzelhetetlen sebességgel cikáztak a
billentyűk fölött.
  - Meddig van még két perc? - kérdezte Derec.
  - Amíg a robbanótöltet, amit a tározó falába tettünk, lehozza a vizet -
felelte Euler.
  - Azt is tudom, miért van a város riadó-állapotban - folytatta Derec. - David
vére miatt. Amikor megvágta magát, a lecsöppent vért a város-robot idegen
jelenlétnek értelmezte a vér mikroorganizmusai miatt. A tanúim ezt a tényt is
alátámaszthatják.
  Euler szólalt meg: - Akkor ezeket az adatokat be kell táplálnunk a központi
magba, és le kell állítanunk a terjeszkedést, ha lesz rá időnk.
  - Hogyhogy ha lesz rá időnk? - kérdezte Derec.
  Avernus lépett hozzájuk. - Hála az ön által javasolt szonogramnak, találtunk
egy barlangot, ami képes az egész tározó vizét befogadni, de sajnos, nagyon
sokat kell fúrnunk, hogy elérjük - Avernus az árokra mutatott. - Ez az
elterelés csak egy nappal odázhatja el a elkerülhetetlent, de aztán ahelyett,
hogy fölfelé áradna ki, a víz itt lent, az alagutakban fog kiönteni.
  - Hol a központi mag? - kérdezte Derec. - Ha odamegyünk és leállítjuk az
építkezést, akkor felhasználhatjuk az ásógépeket, hogy kicselezzük a holnapi
esőt.
  Avernus Dentlhoz fordult a többi robot feje fölött. - Most hol van a mag? -
kérdezte fennhangon.
  A kis robot ujjai Euler szavai közben sem hagyták abba táncukat a
billentyűkön. - Még a gépekkel együtt is azonnal el kéne kezdenünk ásni ahhoz,
hogy időben elérjük a barlangot.
  - A mag pillanatnyilag a J-33-as alagútban van - kiáltotta Dante.
- Dél-délkeletre tart óránkénti tíz kilométeres sebességgel - Egy pillanatnyi
habozás után hozzátette: - Húsz centád.
  Avernus hirtelen mindegyiküknek hátat fordított. - Hát ez... nagy kár.
  - Hogyhogy kár? - kérdezet Derec.
  Ebben a pillanatban dübörgés rázta meg az alagutat, por és földdarabkák
záporoztak rájuk. Derec lába alól majdnem kiszaladt a rengő talaj. Hamarosan
mély hangú morajlás töltötte be a járatot, egyre fokozódó hangerővel.
  - Azért nagy kár - kiabálta túl Euler a dörgést - mert a központi mag a
J-33-as alagútban van, az árok rossz oldalán, kint pedig kezdődik az eső.
  Ekkor több tonnányi víz zúdult le az új alagúton, és vadul csobbant bele az
alsó levezető árokba, megzabolázhatatlanul. Derec rémült döbbenettel nézte,
ahogy a központi maghoz vezető egyetlen lehetséges út eltűnik a háborgó
folyamban.

  Katherine gondolatai éppoly sötétek voltak, mint az eget borító felhők,
miközben a kocsi a Kompassz Torony irányába száguldott, át Robotvároson.
  - Attól tartok, nem érjük el a tornyot a vihar kitörése előtt - mondta a
sofőr. - Menedékbe kell húzódnunk.
  - Nem - mondta a lány. Eltökélten védelmezte szabad akaratának utolsó
morzsáit. - Továbbmegyünk. Siess!
  - Nem biztonságos önnek itt kint - makacskodott a robot. - Semmi esetre sem
vihetem tovább.
  Katherine dühösen vissza akart vágni, de félt, hogy ezzel felkelti a robot
gyanakvását. - Rendben - mondta. - Állj meg a legközelebbi épületnél.
  - Jól van - felelte a robot, és azonnal lefékezett egy magas épület előtt,
amelynek ajtaja fölött a SZÉPMŰVÉSZETI MÚZEUM felirat ékeskedett fémbe vésve.
  A robot kiszállt és karonfogta Katherine-t, hogy bevezesse. - Erre legyen
szíves - mondta, és Katherine kezdte azt hinni, hogy a robotnak már vannak
tapasztalatai az emberi kétszínűségről.
  Hagyta, hogy a robot bevigye. - Ez Arion felügyelő projektje - mondta a
sofőr. - Emberi lakosaink örömére.
  A lány körülnézett. Feltűnt neki, hogy a robot lakost mondott látogató
helyett. Ez csak megerősítette azt, amit már eddig is sejtett. Nem fogják
elengedni. Nem akarják elengedni. A robotoknak szükségük van valakire, akit
kiszolgálhatnak, ezért rabságban tartják urukat, csak hogy vágyuk teljesüljön.
  A múzeum első emelete tele volt geometrikus formájú szobrokkal, melyek közül
sok a város anyagából készült. Ezek szüntelenül mozogtak, változtak,
kimeríthetetlen változatosságú minták szerint.
  A lány egy idő után megkérdezte: - Lehetséges lenne kapcsolatba lépni
Derec-kel, hogy megmondjuk neki, hol vagyunk? Félek, hogy aggódik miattam.
  - Kell lennie egy terminálnak a kurátori irodában - felelte a robot.
- Elvégezzem önnek a hívást?
  - Igen, kérlek. Nagyon hálás lennék érte.
  A robot habozás nélkül eliramodott. Ahogy kitette a lábát, Katherine futásnak
eredt.
  Egy szempillantás alatt kint volt a bejárat előtt, beugrott a kocsiba,
indított és már száguldott is. Fogalma sem volt, melyik utcán kéne mennie, de a
torony nagysága megkönnyítette a dolgát. Egyszerűen csak ment arrafelé.
  Vezetés közben terveket szőtt. Az eső már nagyon közel járt, és ő nem akart
belekerülni, de ennyi kockázatot megért az, hogy esetleg elmehessen innen.
Derec azt mondta, hogy az iroda mennyezetén van egy csapóajtó, ami kivezet a
tetőre. Tehát be kell mennie a piramisba, ha föl akar jutni. A Kulcsot az
épület külsején rejtették el, a tető alatt valamivel, de könnyebb és gyorsabb
is felülről lemászni érte, mint alulról felveszkődni.
  Az ég fenyegetően megdördült, a szél Katherine arcába vágta a haját. Fázott,
de ezzel sem törődött: fő a cél. Miért teszi ezt vele Derec? Miért állt át a
másik oldalra? Derec a megszállottja lett ennek a városnak. Láthatóan nem
értette meg, hogy neki, Katherine-nek szabadság kell, és hogy képtelen lenne
örökké itt élni.
  A piramis már ott magasodott előtte. Fényesen felvillant, amikor egy villám
siklott le a homlokzatán. A lány fékezett, aztán kiugrott a kocsiból. A háta
mögött valami zaj hallatszott.
  Két háztömbbel mögötte a Wohler nevű robot igyekezett feléje, hogy az útját
állja. A lány megfordult és berohant az épületbe. A város anyaga közeledtére
szétvált, hogy beeressze.
  Bent aztán fogalma sem volt, merre induljon. Csak arra emlékezett biztosan,
hogy felfelé kell tartania. Az útvesztő-szerű folyosórendszerben tévelyegve
minden lehetőséget felhasznált, hogy feljebb jusson: lépcsőket, felvonókat. Az
épület fele magasságában járhatott, amikor láthatatlan hangszórók hívták fel a
figyelmet szökésére és ismertették az elfogására vonatkozó utasításokat.
  Erre még jobban megszaporázta a lépteit. Az az egyetlen lehetősége, hogy
eléri a tiltott zónát, még mielőtt észreveszik.
  Észrevétlenül rohant végig az egyre rövidülő folyosókon, míg végül elért az
utolsó felvonóhoz. Éppen beszállt, amikor egy hegesztő-kezű robot észrevette.
Zakatoló szívvel csapott a felfelé nyílra, mire a lift sebesen a legfelső
emeletre röpítette.
  Az ajtó szétnyílt, és a lány szinte kirobbant a fülkéből. Mögötte hangok
szólongatták. Befordult egy sarkon, felszaladt egy rövid rámpán, és bevetette
magát a tiltott folyosóra, éppen még mielőtt a robotok elérhették volna.
  Az irodába vezető ajtóhoz szaladt, és már nyomta volna meg a nyitógombot.
  - Katherine!
  Felismerte Wohler hangját, és hátrafordult. A tiltott zóna határánál, a
folyosó másik végén egy falkányi robot toporgott, ugyanott, ahol a múltkor a
tanúrobotok álltak.
  - Mit akarsz? - kérdezte a lány.
  - Jöjjön el onnan. Ez tiltott hely.
  Katherine elmosolyodott. - Nekem nem - mondta. - Én ember vagyok,
elfelejtetted? Szabad vagyok, és hamarosan még ennél is szabadabb leszek.
  - Kérem, ne menjen ki - szólt Wohler. - Mindjárt elered az eső. Veszélyes
önnek.
  - Nem tudtok visszatartani - nyitotta ki Katherine a csigalépcsőre nyíló
ajtót.
  - Szeretnénk, ha velünk maradna - mondta a robot - de sosem tartanánk itt
akarat ellenére.
  - Akkor miért nincsenek eszközeitek arra, hogy segítséget hívhassak?
  - Ön úgy beszél, mintha mi hoztuk volna ide önt, alattomos szándékkal -
folytatta Wohler. - Pedig mi semmit sem tettünk. Ön jött ide hívatlanul.
Szívesen látjuk... de nem hívtuk. Civilizációnk még nem érte el azt a szintet,
ahol a bolygóközi érintkezés lehetséges. Erről ön is megbizonyosodhat.
  - Csak az időnket vesztegetjük - indult a lépcső felé Katherine.
  - Kérem, fontolja meg még egyszer a dolgot - kérte a robot. - Ne sodorja
magát veszélybe.
  A lány ránézett. - Állandóan veszélyben vagyok azóta, hogy erre az őrült
helyre kerültem.
  Ezzel belépett az ajtón, és becsukta maga mögött. Felrohant a lépcsőn és
belépett az irodába. A képernyők közelről mutatták a rohanó felhőket, azt az
érzetet keltve a lányban, mintha a készülődő vihar kellős közepében lett volna.
  Rövid keresés után hamar ráakadt a létrára, és felmászott rajta. A szél olyan
erős volt, hogy a lány nem is mert fölegyenesedni, Kúszva indult a tető pereme
felé, ahonnan annak idején először ereszkedtek le Derec-kel a robotok városába.
  Amióta megszabadult a lezáródott szobából, először érezte megint, hogy
félelme felülkerekedik haragján, miközben a meredek perem felé araszolt, hogy
aláereszkedjen a szédítő mélységbe. A szél kegyetlenül cibálta, mintha
jéghideg, csontos kezek tépnék. Füle, orra érzéketlen lett, az ujja pedig
megmerevedett a hidegtől.
  Bár a piramis ugyanabból az anyagból készült, mint a város többi része,
szinte semmi másban nem hasonlított rá. Merev és hajlíthatatlan volt, a
felületén lyukszerű bemélyedésekkel, amiket Dereckel kéz- és lábtámasznak
használtak első alkalommal, és amibe a Kulcsot is rejtették.
  Lassan mászott, de a gondolatai száguldottak. Vajon mennyire van lent? ő
akkor gyorsan mászott, Derec a Kulccsal nem is tudott vele lépést tartani.
Aztán megálltak tanácskozni egyet, és úgy döntöttek, hogy elrejtik a Kulcsot és
nélküle mennek tovább. Messze van még? Körülbelül negyed úton van annak a
mintának a bal szélén, ami az épület közepén fut le.
  Már sajogtak az ujjai, de egyre mászott, és nézett fölfelé, hogy lássa a
megtett távolságot. Megnézett néhány lyukat az ismétlődő mintázatban, de
eredménytelenül. Még nincs ott. Valami hideg és nedves vágta hátba. Kis híja
volt, hogy reflexszerűen el nem engedte a falat. Egyetlen esőcsepp volt csupán,
de vizes lett tőle az egész háta.
  Sietnie kell.
  A lyuk-minta újra megismétlődött, ahogy lefelé araszolt, és amikor a jeges
szélben megremegve fölnézett, TUDTA, hogy ez az a hely.
  Utolsó erejével a falba kapaszkodva fél kézzel, lassan kinyúlt, és belekotort
a bal szélső lyukba.
  A Kulcs eltűnt.
  - Nem!! - sikoltotta teljes hangerővel a vihar-szörny képébe, mire, mintegy
válaszul, az eső vakító, nehéz leple hirtelen rászakadt, és elnémította.

  Derec a Terjeszkedési állomás kijáratánál álldogált, az ajtón doboló eső
hangját hallgatta, és azt a kis nedvességfoltot figyelte, ami valahogy
beszivárgott a lezárt ajtó alatt. Katherine most is ott van valahol kint, meg
Wohler is. Semmi hír nem érkezett róluk a vihar kitörése óta. Avernus
kapcsolatba lépett a Kompassz Toronnyal, és megtudta, hogy mind a ketten ott
voltak ugyan, de már eltűntek.
  Az eső eluralkodásával minden megtorpant, a keresés lehetetlenné vált, a
központi maggal sem lehetett kapcsolatba kerülni. Minden és mindenki
vesztegelt, csak a város burjánzott változatlanul. Őrjítő volt a tehetetlenség.
  Belebokszolt az ajtóba: ökle puhán süppedt az anyagba. Legszívesebben
kinyitotta volna azt az ajtót, kirohant volna a városba, és személyesen eredt
volna Katherine után - de tudta, hogy ez mivel járna. Valószínű, hogy reggelig
semmi hírt nem kap.
  Elfordult az ajtótól és lement a raktárterületre, ahol a hat felügyelőrobot
várta. Agya teljesen kiürült az aggodalomtól.
  - Rydberg felügyelőnek van egy terve, Derec barát - mondta Euler. - Kérem,
mondjon véleményt róla.
  Derec Rydbergre nézett, és igyekezett a jelenre összpontosítani. Ekkora
hatással lenne rá az a lány?
  - Halljuk azt a tervet - mondta.
  - Folytathatjuk a munkát és megvalósíthatjuk a föld alatt dolgozó robotok
evakuációját - mondta Rydberg. - Reggel már valószínűleg el lehet érni a
központi magot. Addigra ugyan késő lesz leásni a barlangig, de legalább arra
lesz lehetőség, hogy a bányászainkat megmentsük az áradás elől.
  - Miért adjátok fel így? - döbbent meg Derec. - Hallottátok, mi az oka a
védekezési állapotnak. Nem tudjátok a folyamatot most megállítani, az
ásógépeket pedig ide átvezényelni?
  Waldeyer, a zömök, kerekeken guruló felügyelőrobot azt mondta: 
  - A központi mag a mi fő-programunk. Nem térhetünk el tőle. Csak a központi
mag ítélheti meg állításaid igazságát, és csak ő hozhatja meg a végső döntést.
  - Át fogom programozni a központi magot - felelte Derec, egy kicsit tán
hangosabban a kelleténél. - Meg fogom változtatni az igazság fogalmát. Különben
is a Robotika Törvénye a főprogramotok, a Második Törvény pedig kimondja, hogy
engedelmeskednetek kell az emberi parancsnak, amennyiben az nem mond ellent az
Első Törvénynek. PARANCSOLOM, hogy állítsátok le a bányászatot és kezdjetek el
levezető alagutat ásni a barlanghoz.
  - A védelmi intézkedéseket a központi mag a város védelmére hozta, ami
viszont az emberi élet védelmezését szolgálja - felelte Waldeyer. - A központi
magnak meghatározó faktornak KELL lennie a védelem mindenféle kikapcsolásakor.
Bár az ön érvei humánusnak hangzanak, végső soron lehetnek az Első Törvény
megsértései is, mert ha a központi mag úgy dönt, hogy az ön következtetései
tévesek, akkor a védelem kikapcsolása lenne a legveszélyesebb minden döntés
között.
  Derec taposómalomban érezte magát. Minden érv a központi maghoz vezetett. És
bár biztos volt benne, hogy a központi mag beadja a derekát, ha már
beprogramozta az emberi vérrel kapcsolatos információkat, ezt a robotoknak nem
tudta bebizonyítani, mert azok viszont nem voltak hajlandók semmit tenni a
terjeszkedés megállítására, amíg ehhez a központi magtól megerősítést nem
kaptak.
  Aztán eszébe jutott egy ötlet, egy ötlet, ami olyan forradalminak tűnt, hogy
először alig mert belegondolni, milyen hatással lesz ez a robotokra. Amit
kigondolt, az vagy felszabadítja a gondolkodásukat, vagy olyan ellentmondásba
kergeti őket, amitől lefagy az agyuk.
  - Hogyan vélekedik Rydberg tervéről? - kérdezte Avernus. - Rengeteg robotot
mentene meg.
  Megvan! Avernus, a humanitárius. Derec tudta, hogy ötlete a többi robotot
talán elpusztíthatja, de Avernus más. Avernus elhajlott a humánum felé, és
lehet, hogy ez menti meg őt és az egész Robotvárost.
  - Az evakuációs tervet majd később véleményezem - mondta Derec. - Most
Avernusszal szeretnék beszélni, négyszemközt.
  - Mi együtt hozzuk a döntéseket - mondta Euler.
  - Miért? - kérdezte Derec.
  - Mindig is így csináltuk - közölte Rydberg.
  - De ezentúl nem így lesz - keményedett meg Derec hangja. - Hacsak nem adtok
nekem valami elfogadható, az Első Törvényen alapuló okot arra, miért ne
beszélhetnék Avernusszal egyedül, akkor azt kell feltételeznem, hogy ti vagytok
azok, akik megsértitek a törvényeket.
  Euler a terem közepére ment, aztán lassan megfordult, és Avernusra nézett.
- Mindig is így csináltuk - mondta.
  Avernus, az óriás higgadtan odalépett Eulerhez, és nagyobbik fogókarját a
másik robot vállára tette. - Senkinek sem lesz baja abból, ha most ez egyszer
szembeszállunk a saját hagyományainkkal.
  - De a hagyományok a civilizáció sarokkövei - mutatott rá Euler.
  - A túlélés legalább ilyen fontos sarokkő - felelte Derec, és felnézett
Avernusra. - Hajlandó vagy beszélni velem?
  - Igen - felelte Avernus habozás nélkül. - Magunkban fogunk beszélgetni.
  Derec a felvonókhoz vitte Avernust, aztán eszébe jutott valami, és visszament
Eulerhez. Lebontotta a kötést a karjáról és a felügyelő kezébe nyomta. -
Analizáltassátok ezt a vért, és rakjátok ki az eredményt lemezre, hogy
beadhassam a magnak.
  - Igen, Derec - mondta Euler. Most először hívta így, a formális "barát"
megszólítást elhagyva. Talán mindnyájan felnőttebbek lettek egy kicsit.
  Aztán Derec visszament Avernushoz. Beléptek a liftbe, és lefelé indultak
vele. Még alig mentek, amikor Derec rácsapott a vészleállítóra, és a kabin
megállt.
  - Ez mire volt jó? - kérdezte Avernus.
  - Alkut szeretnék kötni veled - mondta Derec.
  - Miféle alkut? 
  - A robotjaid életét adom az egyik ásógépért.
  Avernus csak bámult. - Nem értem.
  - Akkor beszélgessünk a Harmadik Törvényről - mondta Derec. - A Harmadik
Törvény arra kötelez benneteket, hogy védjétek a saját létezéseteket mindaddig,
amíg ez nem ütközik az Első vagy a Második Törvénybe. A te speciális esetedben
azt hiszem, hogy ezt a harmadik törvényt nyugodtan kiterjeszthetem az
irányításod alatt lévő robotokra is.
  - Folytassa, kérem.
  - Egyszerű, amit kínálok. Rydberg egy evakuációs tervet javasolt, amely
megmentené a bánya robotjait attól az áradástól, ami biztosan bekövetkezik, ha
nem ástok le a barlangig.  Az evakuációs program TELJES MÉRTÉKBEN azon áll,
hogy én átprogramozom a központi magot a terjeszkedés leállítására. Mert ha nem
teszem meg ezt, akkor a városnak továbbra is építkeznie kell, akár saját
pusztulása árán is... és ez a pusztulás magával rántja a föld alatt dolgozó
robotokat is.
  - Ezt értem - mondta Avernus.
  - Rendben - Derec mély levegőt vett. Amit most fog mondani, az bármelyik
másik robot pozitron-agyát lefagyasztaná: az ellentmondások túl nagyok, a
döntések túlságosan lehetetlenek. De Avernus... nála talán nem. - Ha nem adsz
nekem egy ásógépet, amivel elkezdhetem a fúrást, akkor nem leszek hajlandó
átprogramozni a központi magot, és ezzel pusztulásra kárhoztatom a robotjaidat,
hisz ott kell maradniuk a föld alatt, amikor elindul az áradás.
  Avernus szeme felizzott. - Képes lenne megölni... ennyi robotot?
  - Megmenteném a várost ÉS a robotjaidat! - kiáltott fel Derec. - Dupla vagy
semmi. Vagy megkapom a gépet, vagy viseljétek a következményeket.
  - Ön arra kér, hogy tagadjam meg a központi mag programját, amely az Első
Törvényt óvja.
  - Igen - mondta Derec lecsendesedve. - Meg KELL tenned azt a bizonyos kreatív
ugrást, ha meg akarod menteni a robotjaidat. Valahol a saját agyadban kell
elvégezned egy olyan érték-összehasonlítást, ami túlmutat a programozásodon.
  Avernus csak állt, enyhén remegve, és Derecnek könny szökött a szemébe, mert
tudta, milyen kínokat áll ki a felügyelőrobot. Ha nem sikerül, ha elpusztítja
Avernust azzal, hogy elpusztítja az elméjét, azt sohasem fogja tudni
megbocsátani magának.
  A nagy robot szemei többször felvillantak, majd kihunytak megint. Hirtelen
vadul megrázkódott, aztán lecsendesedett. Derec hallotta a saját zokogását.
Avernus lehajolt hozzá.
  - Megkapja az ásógépet - mondta Derecnek. - És segíteni fogok a munkájában.

13. fejezet
A központi mag

  Katherine ugyan bulldogként ragaszkodott a falhoz, de tudta, hogy kitartása
már csak percekig elég. Az eső kíméletlenül korbácsolta, a szél pedig
minduntalan le akarta tépni a lyukacsos homlokzatról.
  A föld több száz méterre a lába alatt hívogatóan sötétlett. Teste már
tökéletesen elgémberedett a fagyos zivatarban: csak szívós életösztöne tartotta
benne a lelket.
  Az agyában zavaros gondolatok kavarogtak: elutasította a halál lehetőségét,
de ugyanakkor kétségbeesetten próbált fel is készülni rá. Úgy hallotta, mintha
a szél újra és újra az ő nevét susogná.
  - Katherine!
  A hang most közelebbinek, határozottabbnak tűnt. Mintha lentről jött volna.
  - Katherine!
  Mióta kimászott, az első ízben kockáztatta meg, hogy lenézzen, a hang
irányába. Pislogva nézett át az arcán végigfolyó jeges patakon, de csak egy
jelenést látott, egy szürke foltot, ami fürgén jött felfelé a lába alatt. Ez is
csak azt bizonyítja, hogy már megtébolyodott.
  - Katherine, tartson ki! Jövök!
  Hitetlenkedve figyelte a jelenés közeledését. Sajgó karja arra biztatta, hogy
engedjen, és ismerje meg az örök békét, de ekkor egy aranyszín kart látott
kinyúlni a szürke foltból.
  Wohler!
  - Kérem, tartson ki!
  - Nem bírom! - kiáltotta vissza, és hallotta a hisztériát kicsendülni a saját
hangjából. Mintegy megerősítvén ezt, a bal kezével elvesztette a fogást, és a
keze lehanyatlott a fal mellé. A megduplázódott terhelés görcsös fájdalomba
rántotta a jobb karját, amivel még mindig kitartott.
  A robot még jobban igyekezni kezdett. A szél belekapott a lepelbe, amit az
eső ellen terített magára: úgy nézett ki, mint egy roppant prehisztorikus
madár.
  - Kérlek... - nyögte a lány elgyengülve. A karja mindjárt feladja.
  - Tartson ki! Kérem, tartson ki!
  A robot hangjából kicsendülő aggodalom meglepte, és még egy ki erőt adott
neki, néhány további másodpercet most, amikor csak a másodpercek számítottak.
Aztán Katherine érezte, hogy a keze egyszer s mindenkorra lecsúszik a falról,
de a mögéje érő nagy robottest megtartotta a falnál.
  Wohler szilárdan kapaszkodott a karjaival és a lábával, Katherine körül.
Teljesen körbefogta a lányt. Katherine elengedte magát, hirtelen minden erő
kiszállt belőle. Csak Wohler ereje tartotta.
  - Nem esett baja? - kérdezte a robot.
  - Azt hiszem, nem - vacogta erőtlenül. - Most mi lesz?
  - Csak várhatunk - mondta Wohler, némiképp szaggatottnak tűnő hangon. - Egy
régi földi közmondás szerint a türelem rózsát terem. A mi rózsánk az élet
lesz... Katherine barát.
  - Wohler barát - mondta neki a lány, és könnyei összevegyültek az arcán folyó
hideg esővel. - Meg szeretném köszönni, hogy feljöttél ide értem.
  De Wohler már nem válaszolt.

  A felügyelőrobotok egy csapatban álltak az exkavátor mögött, amivel Derec és
Avernus dolgozott. Nem segítettek, de nem is hátráltatták őket, csak figyeltek,
mert képtelenek voltak megérteni azt a gondolkodási folyamatot, ami arra
késztette a nagy robotot, hogy elvonja a gépet bányászaitól és az
építőmunkától, csak hogy utat csináljon valaminek, ami ebben a pillanatban még
nem volt több puszta lehetőségnél.
  Derec már látott ehhez hasonló ásógépeket. Az aszteroidán, ahol először tért
magához személyiség-vesztetten, a robotok hasonló gépeket használtak, hogy a
Kulcs után kutatva beleássanak az aszteroida gyomrába.
  Csodálatos szerkezet volt, mert egy időben rombolt és épített. Derec a két
irányítópultos kabinban ült Avernusszal, a majdnem harminc méternyire tőlük a
sziklába vájó gépkarokat figyelve. Az egyik karon forgó zúzófej volt, a másikon
mikrohullámú lézer, ami simán tört előre a bolygó mélye felé. Futószalagok és
csigasorok szolgáltak a törmelék eltávolítására és átvizsgálásra, de ilyenekből
itt most egy sem működött. Egyszerűen megőrölték és összetömörítették a sziklát
és a földet: a gép aztán ezekből épített szilárd alagutat maga mögé - sima
sziklafallal, támgerendákkal, sőt, mennyezeti lámpákkal.
  Lassan másztak a barlang felé, minden egyes méterrel közelebb a lehetséges
megmeneküléshez. Egész éjjel dolgoztak, és Derec keményen hajtotta magát, hogy
a munka feledtesse vele Katherine és Wohler iránti aggodalmát. Nem sok
sikerrel. Semmit nem tudtak róluk a vihar tíz órával ezelőtti kezdete óta. Ha
életben lennének, már biztosan tudna róluk.
  Arra még lehetett esély, hogy Katherine megtalálta a Kulcsot, és elment.
Talán a Napközel szürke semmijében várja ki az esőt, vagy el tudott menni
valamilyen más helyre. Ez azonban nem ad magyarázatot Wohler távollétére.
  Az alagútban folytatott megfeszített munka órái alatt Avernus és Derec alig
szóltak egymáshoz. Láthatólag mindkettejüket lefoglalták a saját gondolataik.
Derec aggódott Avernusért, akiről tudta, hogy rengeteg belső vádat kell
legyőznie, ami csak akkor sikerül, ha kielégítő lesz a végeredmény, azaz tettei
közvetlen megerősítést nyernek.
  - Derec! - hallatszott Euler hangja mögülük, az újonnan épített alagútból. A
robot először szólt hozzájuk a munka kezdete óta.
  Derec az órájára nézett. Már majdnem hajnali öt volt. Összenézett
Avernusszal. - Igen! - kiáltotta vissza.
  - Az eső elállt! - közölte Avernus. - Megkerültek az eltűntek.
  Derec ellenállt a vágynak, hogy felugorjon a műszerek mellől és kirohanjon a
felszínre. Még nem végzett a munkával. Avernusra nézett. - Most mi legyen?
  - Mindjárt meglátjuk - mondta a robot. - Meg kell találnunk és át kell
programoznunk a központi magot.
  - Itt hagyjalak, hogy folytasd tovább a munkát, és menjek valaki mással a
maghoz?
  - Nem - felelte fensőbbséggel Avernus. - Én vagyok a földalatti terület
felügyelője, itt én ismerem ki magam a legjobban. És... a fejleményeket is
tudnom kell. Meg tudja ezt érteni?
  Derec lekapcsolta a műszereket, megállította a megkezdett ásást. - Nem is
tudod, mennyire értem. Menjünk!
  Kiszálltak a gépből, és visszamentek a többi felügyelőrobothoz. Derecnek most
először volt alkalma innen szemügyre venni a kezük munkáját. Az alagút, amit
Avernusszal készítettek, több száz méternyire húzódott mögöttük, majdnem
ameddig ellátott.
  - Hol van Katherine és Wohlar? - kérdezte. - Jól vannak? 
  - Senki sem tudja - mondta Rydberg. - A Kompassz Torony oldalán lógnak, de
nem válaszolnak sem a szóbeli hívásra, sem lejönni nem próbálnak.
  Derecnek összeszorult a szíve. Egész éjszaka kint voltak az esőben. Ez nagyon
rosszul hangzott.
  - Folyik már a mentés? - kérdezte.
  - A munkarobotok éppen most másszák meg a tornyot, hogy felderítsék a
probléma kiterjedését a szükséges intézkedésekhez - mondta Euler.
  - A központi mag - mondta Avernus Danténak. - Mondd meg, hol van most.
  - Őszintén mondd meg nekem, Euler - szólt Derec. - Jelenlétem a Toronynál
megkönnyítené a mentési műveletet?
  - A toronyról történő mentés mindig is része volt alapprogramunknak,
érthetetlen okokból - mondta a robot. - Már elkezdődött a szabvány akció. Ön
csak hátráltatná a munkát.
  - Jól van - mondta Derec. Világos, hogy a toronyról mentés alapvető. A
megfigyelő nyilván aggódott amiatt, hogy ha a csapóajtó beszorul, kinnreked a
tetőn, és nem tud lejutni. A mindenható megfigyelőt nem zavarja, hogy mindenki
más ázik-fázik, csak a saját lelki nyugalma érdekli.
  Dante felszólt a csilléje termináljáról: - A központi mag a 2. Kvadránsban
van, a D-24-es alagútban, észak felé tart.
  Avernus bólintott, és Derecre nézett. - Sietnünk kell - mondta - különben
kárba vész a munkánk.
  - A munka máris hiábavaló - mondta Waldeyer Avernusnak. - Az exkavátor
illetéktelen áthelyezése miatt a vasszállítmányok veszélyesen lecsökkentek. Egy
órán belül az építési munkák már lemaradásban lesznek.
  A nagy robot csak lecsüggesztette a fejét, és a padlót bámulta.
  - Mindnyájatoknak teszem föl a kérdést - kezdte Derec. - Ha Avernusnak és
nekem sikerül eljutnunk a maghoz és át tudjuk programozni az építés
megállítására, akkor az eddig már elvégzett munkánk lehetővé teszi, hogy
átfúrjunk a barlangig még a ma esti eső előtt?
  - Ha kizárjuk a leállás és a gép elromlásának lehetőségét - mondta Euler -
akkor éppen meg tudjuk csinálni. Természetesen ez pusztán elméleti kérdés.
  Derec végignézett rajtuk. Itt most nincs értelme a vitának. Ideje akcióba
lépni. - Hol a vérmintámról készült adatlemez? - kérdezte.
  Arion lépett előre, és egy mini-diszket nyújtott át. - Minden rajta van, amit
kért - közölte.
  - Köszönöm - Derec elvette a lemezt, és a zsebébe süllyesztette. - Most pedig
idefigyeljetek. A központi maghoz megyünk. Ahogy végzünk az átprogramozással,
az kell, hogy ti azonnal elkezdjétek a munkát itt, hogy ne veszítsünk időt.
  Arion a gép felé lépett. - Most már késő visszavinni az exkavátort a
vasbányába, és folytatni az ottani munkát, ezért nem látom okát, miért ne
folytatódhatna az ásás az önök távollétében is. Most már nincs mit vesztenünk.
Én folytatom a munkát itt, már addig is, amíg a központi maghoz mennek.
  - Nem - mondta Euler. - Képes lennél szembeszegülni a programozással, és
talán a Törvényekkel is?
  - A program már szétesett - mondta Arion az alagútból. - Nem lehet újra
összerakni.
  Derec szélesen elmosolyodott, amikor látta, hogy Arion az egész csapatot
munkába állítja. Odament Dantéhoz: - Szükségünk van a csillédre - közölte.
- Most azonnal.

  Egyre jobban kínozta a láz, és vele együtt gyötörték a hallucinációk.
Katherine világa most egyetlen rémálom volt, a víz világa, ami mindig le akarja
húzni, és ami mögül Derec/David, David/Derec, Derec/David arca mosolyog rá
ördögien, és válik a szeme előtt géparccá, emberből robottá és vissza, aztán
megint elölről. A fiú átgázol a hullámokon, hogy a karjába vegye őt, hogy aztán
ugyanezekkel a karokkal a víz alá rántsa - és megfojtsa! Megfojtsa!
  - Katherine... Katherine. Ébredj. Ébredj!
  Szavak törtek be vízivilágába. Azt akarta, hogy menjenek el, hogy hagyják
egyedül. A víz alattomos, de legalább meleg.
  - Katherine...
  Valami rázta, és kíméletlenül kiszakította álomvilágából. Kinyitotta a
szemét, mire vakító nyilallás hasított a fejébe.
  Nappal volt már, kora reggel. Egy munkarobot nézett rá Wohler óvó karja
mögül.
  - F-fázom - citerázta csattogó fogakkal. - Nagyon... fázom.
  Fény villant fel fölötte és a balján, szikraesőt hányva. Összerándult. A
robotok lézervágókkal szedték le Wohler testét a homlokzatról, ahová szilárdan
befogta magát. A feje fölött látott egy mágnesesen a falhoz rögzített
emelőrendszert is, melynek városanyagból készült kötélzete szabadon
lengedezett.
  - Kiszabadítjuk önt - mondta a robot. - Hálót feszítettünk ki ön alatt. Most
már biztonságban van.
  - F-fázom - nyöszörögte megint a lány.
  - Fel fogjuk melegíteni. Orvosi ellátásban fog részesülni.
  Az agyára telepedett ködön át is érezte Wohler testének biztonságot árasztó
tömegét, ahogy őt védi, egyre csak őt védi.
  - Wohler! - kiáltotta. - Biztonságban vagyunk, Wohler!
  - Wohler felügyelő... működésképtelen - mondta a szerelőrobot.
  Fájdalmas kábulatán keresztül is elöntötte a szégyenkezés. Ez a robot az
életét adta érte, még azok után is, ahogy viselkedett. Ez több volt, mint amit
el tud viselni.
  Érezte, hogy az őt támasztó tömeg enged, aztán karok emelték mindkettőjüket
fölfelé. A lány érezte arcán a reggeli nap simogatását, a meleget, amit Wohler
soha többé nem érez, és az agya ahelyett, hogy tovább rágódott volna a saját
önzésének következményein, inkább megint visszahúzódott az öntudatlanság
jótékony ködébe.

  - Hagyta volna? - kérdezte tőle Avernus, miközben a D-24-es alagútban észak
felé tartottak.
  - Mit hagytam volna? - kérdezte Derec. A barlang falai gyorsan suhantak el
mellettük, a fejük fölött vörös fények húztak el két másodperces időközönként.
  - Hagyta volna, hogy meghaljanak a robotok, ha nem egyezem bele, hogy segítek
önnek kiásni az alagutat?
  - Nem - felelte Derec. - Nem tettem volna ilyesmit. Csak meg akartalak
győzni.
  - Hazudott nekem.
  - Hazudtam, hogy megmentselek titeket - mondta Derec. - Emlékszel a Kompassz
Torony-beli beszélgetésünkre? Egy más valóságot, egy hipotetikus valóságot
kreáltam, hogy egy más gondolati vágányra tereljelek.
  - Hazudott nekem.
  - Igen.
  - Nem tudom, meg fogom-e ezt valaha is érteni - mondta Avernus, ezzel finoman
azt sugallva Derecnek, hogy kapcsolatukban ezentúl mindig is lesz valami
feszültség.
  - Ezzel meg kell tanulnom együtt élni - mondta szomorúan Derec. - Az igaz
dolog nem mindig a legjobb is egyben. Sajnálom, ha megbántottalak.
  - Én nem ismerem a megbántódás fogalmát - felelte a robot.
  - Nem - kezdett Derec a terminállal foglalkozni, amit Dante a kocsi
hátuljában hagyott. - Ennek csak hozzám van köze.
  Derec a terminálon keresztül kapcsolatot teremtett a város sietősen
létrehozott orvosi központjával, és információt keresett Katherine-ékról. A
kocsi közben elhagyta a 4. Kvadránst és a városon átvágva a 2. Kvadráns felé
tartott, újra a föld alá bújva. A D-24-es alagút a félreesőbb aknák közé
tartozott: olajkitermelő hely volt, a műanyaggyártás számára. A fejük fölött a
mennyezeten vastag vezeték csobogott hangosan.
  - Leszedték a toronyról Katherine-t és Wohlert! - kiáltott fel, és azt
kívánta, bár az ő ujjai is olyan gyorsan mozognának, mint Dante keze.
  - Jól vannak?
  - Katherine-t sokk érte, és az eső is elkapta - mondta Derec izgatottan. Már
kezelik. Wohler pedig.... - Szomorúan Avernus felé fordult. - Wohler meghalt.
  - Nézze! - mutatott előre a robot.
  Rohamosan közeledtek valami mozgó fénykibocsátó dolog felé. Talán hat méter
hosszú volt, és olyan magas, hogy még éppen elfért a mennyezeti lámpák alatt.
  - A központi mag! - mondta Avernus, és egy szempillantás alatt állóra
fékezett.
  - Mit csinálsz? - kérdezte Derec. - Hiszen így elmegy!
  - Itt gyorsabb vagyok gyalog - mondta Avernus. 
  - De én nem - felelte Derec. - Én nem tudok elég gyorsan futni ahhoz, hogy...
  - Másszon fel a hátamra - adta ki az utasítást a robot. Gyorsan!
  Amíg a nagy robot még ült, Derec felállt, és a gép széles hátára mászott.
Karját Avernus feje köré kulcsolta, a robot pedig a háta mögött átfogta őt a
kezeivel.
  Aztán Avernus felpattant a helyéről és nekiiramodott az alagútnak,
gyorsabban, mint amire Derec egyáltalán képesnek hitte. Az alagút fala szürke
vonallá mosódott, miközben a mag egyre nagyobb és nagyobb lett a látómezeje
közepén.
  Gyorsan beérték, ekkor Avernus lassított, hogy átvegye a mag sebességét. A
dolog fala valamiféle áttetsző, de nagyon vastag műanyag volt. átlátszó
tojáshéj módjára védte a kifinomult gépezet bonyolult szerkezetét. A hátuljában
egy létra volt, ami egy ajtóhoz vezetett.
  Avernus ugrott, elkapta a létrát, és felmászott. óvatosan leemelte a hátáról
Derecet, és letette az ajtó elé. - Menjen - mondta neki. - Egyszerre csak egy
léphet be.
  Derec kézzel félrehúzta az ajtót és az átlátszó fülkében találta magát. Egy
piros gomb volt előtte a műanyagba ágyazva. Megnyomta. Porlasztók és hőlámpák
bukkantak elő, kemény sűrítettlevegő-zuhany távolította el testéről a legkisebb
port is. Hangos szívó hang hallatszott, aztán az előtte lévő fal félrecsúszott,
ő pedig belépett Robotváros dobogó szívébe.
  A mag nyitott volt, mint egy csupasz agy, működő szinapszisai fotonszikrákat
vetettek. Fluidikája fantasztikusan képzeletdús mérnöki munka. Derec talált a
közepén egy billentyűzetet. Miközben életre keltette, hallotta, ahogy Avernus
átesik a tisztogató szertartáson. A robotot kétszer is lesöpörték, hogy
bemehessen a "tisztaszobába".
  Derec először is megnyitott egy HEMOGLOBIN nevű állományt, és feltöltötte a
lemez adataival, amit Ariontól kapott. Aztán átlépett a VÉDELEM állományba, és
olyan mélyre hatolt benne, amennyire csak lehetett, amíg a rendszer a
felügyelői jelszót nem kérte.
  Hallotta, hogy az ajtó félresiklik, és megfordulva Avernust látta, aki mintha
még mindig görnyedezett volna. Mind a ketten ott álltak a billentyűzet előtt.
  - Kérem a jelszódat - mondta Derec.
  Avernus szó nélkül rápillantott, aztán a billentyűzet után nyúlt, és beírta:

  AVERNUS-2Q2-1719
  JELSZÓ: SZINNOETIKA
  A gép habozás nélkül ment tovább:
  VÁROSVÉDELEM KIKAPCSOLÁSÁNAK INDOKLÁSA?

  Derec reszkető ujjakkal gépelte be a magyarázatát, és közben átvitte a
HEMOGLOBIN állomány összes adatát a VÁROSVÉDELEM állományba, mint kötelező
erejű módosítást, hogy soha többé ne forduljon elő ez a hiba.
  Amikor elkészült a gépeléssel, hátralépett, és nagy levegőt vett, mintha nem
merné megnyomni az ENTER billentyűt.
  - Meg kell látnunk - mondta Avernus.
  Derec bólintott, és nyomott.
  A gép halkan zümmögött vagy egy percig, de ez a perc egy órának tűnt. Végül
egészen egyszerűen, mindenféle felhajtás nélkül kiírta:

  INDOKLÁS ELFOGADVA - VÉDELEM DEAKTIVÁLVA

  Egy percig csak álltak, és bámultak. Nem hitték el, hogy ilyen könnyen ment.
Aztán észrevehető lassulást éreztek a mag mozgásában. Pillanatokon belül
teljesen megálltak.
  Hát vége van.

14. fejezet
Tökéletes világ

  Derec végigment a sötét, zömmel bútorozatlan orvosi központ folyosóin. Szép
épület lett volna, ha teljesen készen van, ahol a Robotvárost lakó emberek a
galaxisban létező legkitűnőbb orvosi ellátásban részesülhettek volna, a
legképzettebb orvos-robotok keze alatt. Derec tudta, hogy ez azért lenne így,
mert a robotok szabad választásból dolgoznak itt, szeretetből, és nem
szolgalelkűségből.
  Egyedül rótta a folyosókat - nem voltak sem örök, sem ápolók, sem darabontok.
Most már szabad polgár volt, nem megvetett gyanúsított. És ez jó is volt, mert
ebben a pillanatban a leginkább egyedül akart lenni.
  A folyosó végén fekvő szoba úszott a fényben, és Derec tudta, hogy Katherine
ott van, ott lábadozik a vihar ártalmaiból. Derec már nem törődött a lány
fortélyaival, vagy azzal, hogy miért van vele itt, Robotvárosban. Egyszerűen
boldog és hálás volt, hogy Katherine él. Semmi más nem számíthatott, és nem is
számított.
  Kezdett rájönni, hogy a lány miért van rá ilyen hatással - azért, mert
szereti.
  Odaért a szobához, és bedugta a fejét. A helység tágas volt, nyilván
kórteremnek szánták majd. De most még üres volt, csak Katherine feküdt a túlsó
végében.
  Sztázisban feküdt, fél méter magasan lebegve egy lap fölött, körülötte
mindenütt élénk fények. Meztelen volt, mint akkor a Rockliffe állomáson. Derec
most nem fordult el, hanem nézte, és a lány teste valahogy... ismerősnek tűnt
neki.
  Egy orvosrobot gördült oda hozzá.
  - Hogy van? - kérdezte tőle Derec.
  - Remekül - felelte a robot. - Kivéve egy krónikus állapotot...
  - Erről nem akarok hallani - mondta gyorsan Derec. Hadd maradjon meg a
lánynak a titka. - Ezen kívül?
  - Most nyugodtan alszik - mondta a robot. - Oxigén- és folyadék-kezeléssel
helyreállítottuk a kémiai egyensúlyát, és felmelegítettük. A bal füle egy kis
része lefagyott, de ezt már korrigáltuk lézeres kozmetikai beavatkozással.
Meglátogathatja, ha úgy kívánja.
  - Szeretném - mondta a fiú. - De mielőtt felébreszted, adnál rá egy köpenyt
vagy valamit?
  - A melegítőlámpák jobban használnak, ha...
  - Tudom - mondta Derec. - De itt most a személyiség védelméről van szó.
  - Értem - mondta a robot legjobb ágymelléki modorában, de Derec fogadni mert
volna, hogy nem érti.
  Amikor a robot megfordult és visszagurult Katherine-hez, Derec udvariasan
kiment a folyosóra.
  Hamarosan meghallotta, hogy a lány már beszélget a robottal, és csak akkor
ment vissza. Már nem feküdt, hanem egy motoros székben ült, fényes fehér
fürdőköpenyben. Derec odament hozzá.
  - Bocsáss meg mindenért - mondta. - Gyanakvó voltam, összeférhetetlen és...
  A lány halványan elmosolyodott, és fölemelte a kezét. - Elég - mondta
kedvesen, reszelős hangon. - Azt hiszem, én viselkedtem hülyén.
  - Az emberek már csak ilyenek - felelte Derec. - Jól... nézel ki.
  - Levakartak rólam egy réteg bőrt - mondta a lány. - Eltávolították az elhalt
hámszövetet. Mondhatni új ember lettem - A padlóra nézett. - A Kulcs eltűnt.
  - Nem tudtam - mondta erre Derec. - Azt hiszem, tényleg itt rekedtünk.
  A lány bólintott. - Hallottad, hogy... mit tett értem Wohler?
  - Igen.
  - Sosem tudtam megérteni... amit a robotok iránt éreztél - Könny futotta el a
szemét. - De neki ugyanolyan fontos volt az élete, mint az én életem saját
magamnak, és mégis... föladta értem... hogy én éljek.
  - Teljesen kiégett - mondta Derec. - Most próbálják rekonstruálni.
  A lány fölpillantott. - Rekonstruálni?
  - Természetesen nem lehet ugyanolyan. Mi mindnyájan az emlékeink termékei
vagyunk. Az a Wohler, akit te ismertél, javarészt elpusztult.
  - De ha rekonstruálják - mondta a lány - akkor valami mégiscsak visszajön
belőle.
  - Igen. Valami.
  - Oda akarok menni - jelentette ki a lány. - Oda akarok menni, ahol ő van.
  Megpróbált felállni, de Derec gyengéden visszanyomta a székbe. - Még beteg a
kislány - duruzsolta. - Nem szaladgálhat és...
  - Nem - szikrázott fel egy pillanatra a régi Katherine. - Meghalt, hogy én
élhessek. Látnom kell, ha marad belőle valami.
  Derec hosszan beszívta a levegőt. - Meglátom, mit tehetek - jelentette ki,
mert tisztában volt azzal, milyen makacs tud lenni a lány.
  Így hát harminc perccel később Katherine steril kórházi ruhában kerekezett be
székével a pormentes javítóhelységbe, ahol hat különböző robot serénykedett
szorgosan Wohler, a filozófus testén. Derec is eljött a lánnyal együtt. 
  A robot borításának nagy része hiányzott. Áramköri táblák és relék koppantak
a padlón óraműszerű pontossággal. Egy kis robot hangtalanul körbejárt, és
összesöpörte a hulladékokat.
  - Közelebb mehetek? - kérdezte Derectől.
  - Miért ne? - felelte a fiú.
  Euler éppen ekkor lépett be a szobába, és egyenesen kettejükhöz fordult. 
  - Derec barát - kezdte. Derec elmosolyodott azon, hogy újra hallja a
szertartásos megszólítást. - Éppen most fejezzük be az alagút és a barlang
összenyitását, és nagyon örülnénk, ha ön is jelen lenne az áttöréskor.
  Derec lenézett Katherine-re. - Nos, most éppen el vagyok foglalva...
  - Ugyan már - veregette meg a fiú kezét Katherine. - Én még maradok egy
kicsit. Az egyik robot majd visszavisz a szobámba.
  Derec elvigyorodott. 
  - Biztos, hogy jó lesz így?
  A lány mosolyogva bólintott.
  - Tökéletesen megértelek - mondta.
  A fiú Eulerre villantotta mosolyát. 
  - Menjünk - mondta, és kisiettek a szobából.
  Katherine hallgatta a folyosón távolodó lépteik hangját, aztán közelebb
gurult a munkaasztalhoz. Derec iránti haragja és sok más ellentmondásos érzelme
Wohlerrel együtt ott halt a Kompassz Toronyban. Meggondolatlansága miatt
elpusztult egy élet. Minden más érzés apróságnak tűnt emellett.
  Odagördült az arany robot fejéhez. A test nagy része szétszedett állapotban
hevert az asztalon, de a fej és a törzs felső része érintetlen volt. A testen
munkálkodó robotok kicsit arrébb mentek, hogy helyet adjanak a lánynak.
  Katherine a fejet bámulta, és egy ujjával gyengéden megérintette. 
  - Nagyon sajnálom - mondta halkan.
  A fej hirtelen feléje fordult, a fotocellák felizzottak. - Szólított engem? -
kérdezte.
  - Wohler - pattant fel a lány. - Te élsz?
  - Ismerjük mi egymást? - kérdezte a robot, és a lány megértette, hogy ez már
egy más, egy újonnan programozott Wohler, aki mit sem tud előző közös
élményeikről.
  - Nem - mondta Katherine, és fojtottan szipogott egyet. - A nevem Katherine.
Örülök... hogy megismerhettelek.
  - Az új barátság olyan, mint az új bor - mondta Wohler. - Amikor megérik, jó
inni. Katherine... Katherine. Csak nem sír?

  Mindössze egy kicsi gát tartotta vissza a vizet az árokban attól a járattól,
amit Derecék ástak a barlang felé. Ott volt az összes felügyelő, meg annyi
robot, amennyi be tudott zsúfolódni a járatba. Derec fogta az elektromos
detonátort, amely majd átszakítja a gátat és megnyitja az új lefolyást.
  - Ez az első nap - mondta neki Euler - ez emberek és robotok valóban közös
városának első napja. Egy tökéletes világ kezdete.
  - Az ön szinnoetikus viselkedése tett lehetővé, hogy elérkezzen ez a nap -
mondta Rydberg. - A közös munkával rengeteget lehet elérni.
  - De még így is nagyon sok mindent kell megtanulnunk egymásról - mondta
Derec. - Azt hiszem, ma valami nagyon értékes dolgot értünk el.
  - Akkor hát nyissa meg az utat, Derec barát - mondta Euler. - Tegye teljessé
az összeköttetést.
  - Örömmel.
  Derec megnyomta a kioldógombot. Kis robbanással föld és kő repült a levegőbe.
Aztán elsodródott a rohanó víz áradatában, ami elvégezte a munkát, amit a
robbanás még meghagyott.
  A zuhogó víz láttán a fejében is feltört a még megoldatlan kérdések áradata.
Kicsoda ő? Ki volt a halott ember? Ki ötlötte ki ezt az egészet, és miért?
  Aztán ott volt még Katherine is.
  Sok szempontból úgy érezte, mintha az utazása csak most kezdődne, de azt is
érezte, hogy a gát átszakításával valami jelentős dolgot végzett be.
Önkéntelenül arra gondolt, hogy valami jót, valami előremutatót tett. És ez jó
érzéssel töltötte el. Talán nem más az élet, mint kis csaták sorozata, apró
győzelmeké.
  - Derec - szólította meg valaki. Avernus állt mögötte.
  - Igen?
  Az oly nagytermetű robot kicsi hangon szólt: 
  - Nem hinném, hogy meg tudom érteni azt, amit tegnap este velem tett - mondta
- de úgy látom, hogy helyesen cselekedtünk, és ez a fontos.
  - Ezzel csak egyetérteni tudok - mosolyodott el szélesen Derec. - Akkor hát
barátok vagyunk?
  Avernus határozottan bólintott. 
  - Igen, barátok - és fogókezét a béke és jóakarat egyetemes gesztusával Derec
tenyerébe tette.
  Ez a nap is szépnek ígérkezett.

VÉGE

Képek:

KATHERINE ARIEL BURGESS, "KATE":
Kate aurórai születésű, de egy gyógyíthatatlan betegség miatt száműzik
anyabolygójáról. Betegsége és féltő neveltetése ellenére Kate eltökélt, kemény,
követelőző és találékony. Egy Galen nevű orvosrobot tanácsára nem mondja el
Derecnek, hogy mit tud a fiú előző életéről.

ROBOTVÁROS: A város egyedülálló keveréke a látványos építészeti megoldásoknak
és a legmodernebb robottechnikának. Robotok és (majdan) emberek számára
egyaránt megfelelően tervezték, ami a biztonságot, a mozgási lehetőségeket és a
könnyű hozzáférést illeti. A város anyaga egy vas-műanyag ötvözet, melyhez
szénmonoxidot használnak redukálóanyagként. Aztán a nyersanyagba
mikro-áramköröket sajtolnak. Az eredmény egy mesterséges intelligenciával
rendelkező város, amely előre programozott módon mozogni és változni képes,
mindig reagál az őt érő ingerekre. Az anyag erős, rugalmas, minden cellája
( körülbelül 0.8 x 1.5 mm ) több különböző módon képes együttműködni a környező
cellákkal. A cellák szerkezetileg feltűnő hasonlatosságot mutatnak a Napközel
Kulcsával.
  A városépítészet "tökéletes" geometriai testekre alapul, és folyamatosan
változik, ahogy a város növekszik és alkalmazkodik. Egész új épületek nőhetnek
ki a földből egyetlen éjszaka alatt, de ugyanilyen gyorsan el is tűnhetnek.

TANÚROBOTOK: Ezek a robotok speciális érzékelő-berendezésekkel vannak
felszerelve, és tervezésük csak megfigyelő vagy beszámoló szerepre teszi
alkalmassá őket. Csak első szintű (megfigyeléses) kapcsolatok alkotására
képesek, és nincs karjuk, hogy megmaradjon kívülállóságukból fakadó
objektivitásuk.

EULER: Robotváros egyik fő felügyelőrobotja. Kétlábú, teste két fele
szimmetrikus, és fémbőr fedi. A felügyelők a város alaptevékenységeit
ellenőrzik, és együttesen alkotják a központi számítógépet. Hozzáféréssel
rendelkeznek a központi adatmaghoz, és képesek második szintű
kapcsolatképzésre, azaz képesek következtetéseket levonni a meglévő adatokból.

AVERNUS: A fő felügyelőrobotok csoportjának másik tagja. Kétlábú, emberszabású,
mintegy négy méter magas, a bőre jadefekete fém. Az Eulerhez hasonló
emberorientált felügyelők pszeudo-keze helyett különféle cserélhető toldalékai
vannak. Itt azokkal az emberszerű kezekkel látható, amelyeket a finom munkák
elvégzéséhez használ. A legtöbbször azonban sokfunkciós, rákollószerű fogókat
visel.

HIBAFELDERÍTŐ: Apró, gömbölyű számítógép-diagnoszta. Gyorsan meghatározza a
számítógépek működésének hibáit, de ezen kívül nem tesz mást.