Michel Demuth - A bumm-bumm madár vágtája
"Rengeteg feltevés látott napvilágot a Moll bolygó lakóinak énekbeszédéről, amely e planéta egyik legfestőibb jellegzetessége, éppúgy, mint ahogyan a különös rádiórejtjel, amelyet a Canope Birodalom előtt több évtizeden át nagy becsben tartottak, és amely a furcsa című A Bumm-Bumm madár vágtája zenemű csendjein, módosításain és ritmusváltozásain alapult. Még magának s Bum-Bumm madárnak a létezése is eléggé bizonytalan. Meglehet, hogy a számos háború, amelybe a Moll bolygó belekeveredett, egy olyan faj kiveszését okozta, amelynek csupán a neve maradt fenn…"
GALAXIÁLESEK
Próba vágta
A Bumm-Bumm madár alig emlékeztetett némelyik földi óriásmadárra. Úgy tíz méter távolságról, ellenfényben, amikor a Wize éppen a Moll bolygó láthatárára bukott, holmi idegen összetéveszthette egy aránytalanul nagy fejű struccal.
A Moll bolygó uralkodójának, a Bumm-Bumm madárnak azonban a legcsekélyebb közös vonása sem volt a földi szárnyasokkal.
Néhány hónapos korában csaknem elérte a kétméteres magasságot. Két hosszú lábát egyfajta, rendkívül ellenálló kitin borította, a láb ruganyos úszóhártyás talpban végződött, amelyben a legkeményebb talaj sem tudott kárt tenni, és amely lehetővé tette a járást az Egyenlítő körül húzódó nagy mocsarak dágványában.
A két láb terebélyes, hasas, csaknem gömb alakú testet tartott, amelyet rövid, vakító fehér szőrzet borított. A láb elülső részén, a tojónyílás környékén, előbukkant a halvány rózsaszín bőr.
A Bumm-Bumm madár kerekded testének hátsó felét élénkvörös faroktoll-legyező jelezte. Ha az ember jobban megnézte, kiderült, hogy ezek a "tollak" valójában membránlemezek, amelyeket a madár bonyolult változatokban tud mozgatni, e változatok célja hosszú ideig talány maradt, egészen addig, amíg… Na de ez már Kellus Bergre tartozik.
A Bumm-Bumm madár nyaka hosszú és rendkívül vékony volt, finom, áttetsző pikkely borította, amely hónapokon át lázba hozta a földi ichtiológusokat, mígnem valamelyikük rájött, hogy a pikkelyek valójában élősdiek, de azért független életet élnek.
A kiugró pofacsontú, irdatlan nagy fejet ugyanolyan fehér és sima szőrzet fedte, mint a testet. A szem nyolcszögletű volt, öt, blendére emlékeztető szemhéj védte. A csőr hosszú, rendkívül hegyes volt, és ugyanolyan vörös, mint a membrántollak. Apró fogak tömkelege sorakozott benne, akár egy kezet is összeroppanthatott velük a madár. Néhány ember bízvást tanúsíthatja…
A Bumm-Bumm madárnak nem volt szárnya.
A Bumm-Bumm madár és Kellus Berg ornitológus élete folyása szinte párhuzamosán haladt, mielőtt találkoztak volna…
A Bumm-Bumm madár még nem töltötte be az egy évet, két méter ötven centi volt, amikor elhagyta szülőkörzetét, és nekivágott a hatalmas trópusi sivatagnak, hogy fészekkörzetet keressen.
Amennyire az idő-tér ösvényeiben meg tudjuk állapítani az egybeeséseket, körülbelül ugyanekkor hagyta el Kellus Berg a Földet, egyedül utazott a Nagy Sarki Egyetemre, a Négy Mars-vidék Szövetségének fővarosába.
2150-et írtak, Berg húszéves volt. Apja a marsbéli hadsereg Támadó Skadronja volt, a Mars 2129-ben ostromolta a Földet, az első transzponáló háború során. Anyja európai, közelebbről dél-olaszországi asszony volt. Rá tudta venni Carel Berget, hogy leszerelése és a megszálló sereg távozása után a Földön maradjanak.
Kellus azonban az új világok tudományos kutatócsoportjaiban akart dolgozni, és 2150-ben a Mars még némiképp a csillagközi terek és főleg a Transzponálók ura volt. Egy szép júniusi napon tehát Kellus jelentkezett a Bretagne-i parton horgonyzó Atlanti Nagy Transzponálón, és fél perc múlva már ott is volt a Sarki Egyetemi Állomáson.
A Bumm-Bumm madárnak egy teljes hétre volt szüksége ahhoz, hogy átkeljen a hatalmas sivatagon, amelyet az emberek később Por-Hányónak neveztek el. Nyakának élő pikkelyei megvédték (ez volt a szerepük) a tigrisvarangyok harapásától, amelyek a foszfátos homokban éltek, és úgy pattantak fel, mint megannyi gumilabda, ijesztő, méregfogakkal ellátott állkapcsukat csattogtatva.
A sivatag túlsó felén rettentő magas hegylánc húzódott, a Bumm-Bumm madár azt hitte, ott pusztul. A hegy másik oldalán, a lejtőn azonban sose látott erdős-mezős vidéket talált. Még három napon át folytatta útját, azután megállapodott az erdős domboknál, nem messze egy kis, pezsgő vizű folyótól - bizonyos volt benne, hogy elérte a fészekkörzete közepét.
Kellus Berg eközben berendezkedett új életében, és nagy műgonddal osztályozta a Nagy Egyetem lehetséges barátait és ellenségeit.
Háromévi alapfokú tanulmányok alapján már ki is tudta választani a neki tetsző tudományágat.
Körülbelül ugyanennyi hónapra és napra volt szüksége a Bumm-Bumm madárnak ahhoz, hogy kijelölje fészekkörzete határait. A körzet végül is 300 négyzetkilométerre terjedt ki (az emberek gondosan lemérték, amikor kiszálltak itt), középen a csillogó, pezsgő, hideg, halban bővelkedő vizű folyó szelte át, amely elbűvölte a Bumm-Bumm madarat.
Huszonnégy éves korában Kellus Berg beiratkozott az Egyetem ornitológia szakára. A következő évben a Naprendszeren kívüli kutatást bízták rá.
A Hobarth-egyezmény éppen ebben az évben adta vissza a (nagyon meggyengült) földi hatalmak jogait és kiváltságait. A Transzponálót vegyes igazgatóságra bízták, amelynek pártatlannak kellett lennie. A marsbéli haderők kiürítették a Holdat, és 500 000 kilométerre a Földtől, az "Atgrid Függöny" magasságáig vonultak vissza. Ekkor az anyabolygón különféle zavargások törtek ki, és Kellus családja hamarosan utánament a Marsra. Kellus huszonnyolc éves korában megkapta a diplomáját, évfolyamtársai közt a második helyen végzett. Ami lehetővé tette, hogy tíz különböző világ közül választhatja ki első tudományos kiküldetése színhelyét.
Ugyanebben az évben érkezett a Wize-rendszerbe a Hertzprung hajó. A dicsőséges Szövetséget képviselte, és fenekében két Transzponáló alkatrészei halmozódtak.
A Bumm-Bumm madár még nem töltötte be a harminc évet, ami neki a kamaszkort jelentette, rendkívül kíváncsian figyelte a dombok felett elsuhanó, a folyó felett repkedő nagy fémgömböt, amely a fészekkörzet kellős közepén szállt le. A Bumm-Bumm madár nem volt bosszúálló természetű (néhány éven át az emberek egyáltalán nem így gondolták), és nyugodtan figyelte, amint a rengeteg idegen alak kiszáll a hajóból, akik aztán a folyó túlpartján furcsa építményeket kezdtek emelni. A helyzet azonban hamarosan rendkívül kellemetlenné vált, mégpedig akkor, amikor több teremtmény letelepedett a fészekkörzet területén, ekkor ugyanis a Bumm-Bumm madár hasas testének hátsó felét tűrhetetlen viszketegség csiklandozta. A viszketés végül valódi szenvedéssé fajult. A Bumm-Bumm madár életében először érzett félelmet meg haragot.
Kellus Berg nem volt túlzottan bátor természetű. A felajánlott tíz világ közül a legbiztonságosabbat, a legkönnyebbet; a legközelebbit választotta, azt, amelyiket már csaknem egy évszázada elfoglaltak az emberek: a Szíriusz hatodik bolygóját, az Aphroditét.
Kellust balsejtelmek gyötörték, amikor elhagyta a szüleit meg az Egyetemet, ami meglepte.
Az Aphroditén töltött öt év igazolta balsejtelmeit.
Ennyi időtartamban határozta meg a Szövetség az első kiküldetést. Azonkívül a kiküldetés időtartama fordított arányban állt a kockázattal.
Ott tartózkodása végén Kellus Berg utálta, gyűlölte az őserdő minden fáját, Gregory, a főváros minden bárját, minden lányt, minden bárfiút. Olykor veszedelmes vágya támadt rá, hogy felgyújtsa a telep helyiségeit meg azokat a ketreceket, amelyekben több mint ezerfajta különleges tollazatú, megrázóan trillázó madarat gyűjtöttek össze.
Az Aphrodité valóságos Afrika volt, a kalmárok, a haszonlesők, a bártöltelékek és játékosok egy évszázada özönlöttek ide, a Szövetség szigorú törvényei ellenére. Kellus fuldoklott ebben a pártfogói által "könnyűnek" ítélt környezetben.
Visszatért a Marsra, megtudta, hogy a szülei nemrég költöztek el a távoli Tukán Bergson nevű bolygójára. Kérte, hogy nevezzék ki a Bergsonra, de visszautasították, mert abban a világban egyetlen szárnyasfaj sem élt. Hivatalosan kiküldték a Kartácsra, egy fehér törpe hetedik bolygójára, egy Szabad Kutató a különös Micsoda-Bazár nevet adta a fehér törpének, egyébként ezt a kutatót ugyanebben a naprendszerben ilyenfajta keresztnevek fémjelezték még: Helyben-Vagyunk, Neglizsé, Ánizslikőr meg Csinibaba.
Ugyanez idő tájt a Moll pionírjai meg a Bumm-Bumm madár sok frontos előcsatározásokban ütköztek meg. A Bumm-Bumm madár felváltva érzett kínzó fájdalmat, illetve örömet az emberek tőszomszédságában. Az emberek a legkülönbözőbb szerszámokkal forgolódtak körülötte, miközben a folyóparton felépített Transzponáló szabályos időközökben tonnaszámra ontotta a felszerelést. Amikor a Bumm-Bumm madárra rájött a jól ismert viszketegség, nem tudott többé úrrá lenni dühén. Ez pedig a legváratlanabb formákban nyilvánult meg. A támaszpont igazgatója már háromszor kért engedélyt a legfőbb hatóságtól, hogy elpusztíthassa a féktelen szárnyast, ám egyszer sem kapta meg.
Eközben Kellus Berg a Kartács sáros völgyeiben cserkészett, sose látott és nem túlzottan étvágygerjesztő madarakra vadászva. A távoli támaszpont gyűjtőtáborra emlékeztető légkörében, amellyel a Transzponálók vezetősége vajmi keveset törődött, az esős napok szörnyű viharokkal váltakoztak.
Kellus végre odahagyta a Kartácsot, szabadságra ment a Marsra, és nagy nehezen kijárta a kivételes engedélyt, hogy meglátogathassa a szüleit a Bergsonon. Rendkívül hosszú volt a több Transzponálóval megtett út, amelynek során olyan helyeken kellett átszállnia, amelyeken a berendezés roppant kezdetleges volt, és számítani lehetett az üzemzavarra. Ami azt jelenti, hogy valaki akár el is tűnhetett az űrben.
Így aztán Kellus futó élményeket szerezhetett az Eisenstein II-ről (szédítő fák a sötét ég alatt), a Lancelot-ról (süvöltő szél a hófehér óceánon), a Kék Füstről (távoli vulkán, a háborgó talaj mennydörgése), a Demberg V-ről (zöld gomolygások egy eszeveszett színű vidéken) meg a Hué-Thongról (bazári Kína a húsevő és vonagló növényekből álló erdő szélén), azután két napig feltartóztatták a Jhamali Részecskék Világában a súlyos politikai zavargások miatt. Végül is csupán két hét szabadsága maradt, amikor végre testet öltött a Bergsonon, ezen a különböző jellegű, megszámlálhatatlan félszigettel teleszórt óceáni bolygón. Az első (európai) támaszpontot az Egyenlítő környékén rendezték be, így Kellus két csodás napot töltött a fehér fövenyen szülei ifjú szomszédnőjének, Natasának a társaságában, akit szabadsága utolsó napján feleségül vett. Együtt utaztak vissza a Marsra.
A Bumm-Bumm madár szintén elég nagy útra szánta el magát a Moll egyenlítői mocsarai felé, ott akarta letenni élete első tojását. Tudta, hogy ez az esemény egyenes következménye azoknak a titokzatos érzéseknek, amelyek a sürgő-forgó idegenek láttán fogták el. Volt köztük igazán kellemes, sőt némelyik valósággal gyönyört szerzett neki. Ilyenkor egy időre megszabadult a többi érzéstől: viszketés, fájdalom, elviselhetetlen fülzúgás.
Kellus Berg meg a felesége 2165-ben szállt ki a Zöldszőlőn. Ez volt Kellus új állomáshelye és egyben a mézeshetek eszményi helyszíne. A Zöldszőlőn, a kékesfehér, Dialphire nevű nap tizenhatodik bolygóján, egy tucatnyi kontinens volt, közülük a legmérsékeltebb hatalmas tavakban meg halvány tobozos erdőkben bővelkedett, az erdőkön méltóságos folyók hömpölyögtek át, visszatükrözték a citromsárga eget, amelyen olykor mintha parányi és kedves madárrajok sustorogtak volna.
Kellusnak meg a feleségének sikerült a Zöldszőlőn maradnia, egészen addig, amíg első gyermekük be nem töltötte negyedik évét.
A Bumm-Bumm madár csaknem ugyanebben az időben utolsó csodálatos és nyugalmas napjait töltötte a Nagy Mocsárban. Megismerte a tojásrakás gyönyörét, és megcsodálhatta az arany pettyes fehér tojás szabályos gömbjét. Azután valamilyen ősi ösztön visszahívta a fészekkörzetbe, noha egyre több lett ott az ember, és egyre több viszketegséget okozott neki.
Kellus meg szeretett Natasája, no meg az ifjú Carel kénytelen-kelletlen elhagyta a Zöldszőlőt, és újra visszatért a Naprendszerbe.
Ez 2170-ben történt. A Mars-szövetségben polgárháború dúlt, továbbá akkoriban észlelték annak a betegségnek az első tüneteit, amelyet később Ádám-kórnak neveztek el, és amely betegség a naprendszerek férfilakosságának kétharmadát kipusztította.
Kellus megtudta, hova fog kerülni, a Moll név a legcsekélyebb lelkesedést sem keltette benne.
A Berg család a Ceylon Transzponálóval indult, átutazott az Álvaron, a Canope X-en meg a hetyke Tündéren, amely már követelte a függetlenségét.
A Bumm-Bumm madár ezalatt tűrhetetlen viszketegséget érzett hasas teste hátsó felén, ezért aztán súlyos megtorlásokat foganatosított a Moll támaszpontja ellen. Tönkretette azokat a veteményeskerteket, amelyeket a botanikusok rajongva gondoztak, és belecsinált a folyóba, mert kileste, hogy a nők olykor szeretnek fürdőzni benne.
Ez volt a riasztó helyzet, amikor Kellus Berg, a felesége meg a fia testet öltött a helyi Transzponálón.
Start
Winnifred Chafiro, a Moll Szövetségi Támaszpontjának igazgatója meglepetten ráncolta a szemöldökét, amint megpillantotta az egy méter nyolcvanöt magas, fekete, göndör sörényű, alig őszülő, keménykötésű fickót. A fickó arca éles és nyílt volt. Világos tekintetében egy csepp bizalmatlanság tükröződött. Chafiro ezt tiszteletnek és félelemnek vélte, és mivel abban a hitben élt, hogy általában mindenki tart tőle, nagyon rokonszenvesnek találta Kellust. Natasát gyerekszámba vette, olyan kecses és kicsi volt. Megfoghatatlan előkelőség és határozottság sugárzott róla, mi tagadás, mély benyomást tett az igazgatóra. Chafiro odáig ment jóindulatában, hogy előjött vaskos íróasztala mögül, és megpaskolta a kis Carel pofiját, aki bizalmatlan tekintettel méregette.
- Kiváló jellemzést kaptam magáról, Berg - mondta. - Azonkívül olvastam a Kartács szárnyasairól szóló értekezését, és… - habozott, mert csupán sebtében futotta át Berg eléggé száraz munkáját, és nem mert részletes véleményt kockáztatni.
- Szórakoztató munka volt - jelentette ki kedvesen Berg, ki akarván menteni az igazgatót szorult helyzetéből. - A Kartács nem túlzottan kellemes világ, valamivel agyon kellett ütni az időt… - Mosolygott és várt.
Chafiro a fejét csóválta. Hirtelen eszébe jutottak kellemetlenségei, a Moll viszontagságai, a Bumm-Bumm madár. Alig tudta rászánni magát, hogy megmondja Kellusnak: legfontosabb munkája a párját ritkító madár tanulmányozása lesz, amelyet az entomológusok nemrég sóztak rá az ornitológusokra.
Chafiro még eltöprengett egy kis ideg. Abban a pillanatban, amikor már-már belefogott kínos magyarázkodásaiba, irtóztató dörej reszkettette meg a levegőt. Minden tekintet a hatalmas, napsütötte udvarra néző ablakra szegeződött. Különös hang hallatszott: Bumm! Bumm!
Olyan volt, mint valami páratlanul mély hangzású dob pergése. Vagy talán nagybőgő brummogása. De éppúgy lehetett erős vulkanikus kitörés előjele vagy valamilyen nehéz fegyver dörrenése…
- BUMM! BUMM!
Az udvaron magas alak ment át két keskeny lábon, porfelhőt hagyva maga után. Újabb csörömpölés hallatszott, utána kiáltozás. Csengő szólalt meg.
- Bocsánat - mondta halkan Chafiro, akinek homloka izzadságtól csillogott.
Eddig mereven állt, most elindult, és egy házi videotelefon képernyője felé fordult. A hívó fél lihegett, káromkodott, nagy nehezen eldadogta a mondókáját. Amikor az igazgató felemelte a fejét, a tekintete tele volt mélységes szomorúsággal. Visszaült.
- Az az érzésem, Berg úr, hogy nem fogja tudni igazán értékelni e vidék kellemes éghajlatát. Érkezése éppen meglehetősen drámai eseményekkel esik egybe, és az a helyzet… - Elakadt, nem talált szavakat. Végül felállt, megkerülte az íróasztalát, és együttérző mozdulattal vállon veregette Kellust. A mozdulat felettébb nyugtalanította az ornitológust.
- Bizonyos vagyok benne - folytatta nagy kínban az igazgató -, hogy ön kihúz bennünket a csávából. Sajnos - sóhajtott fel -, nem ez az ördögi madár az egyetlen gondunk… De hát mindenkinek megvan a maga baja…
És kikísérte Kellust.
Másnap Kellus Berg kiment a támaszpont nagy udvarára, és minden épületet végignézett, azután a tekintete a dombok halvány rajzolatára siklott. Hunyorgott. A Wize éppen felfelé indult az égen, de fehér fénye máris vakító volt. De azért nem sütött nagyon melegen, mert a Mollnak ezen a vidékén épphogy beköszöntött a tavasz. A könnyű szellőnek még kissé jeges mellékíze volt.
- Kellus!
A férfi hátrafordult, és a feleségére mosolygott.
- Csak nem akarsz mindjárt azzal a nagy madárral foglalkozni! Azt mondta az igazgató, hogy előbb tanulmányozd az irattartót, és nézd meg a filmeket…
A férfi szép lassan felemelte a kezét, ami nála ellentmondást nem tűrő jele volt annak, hogy csendet kér.
- Izgat - mondta. - Nem tudom, de…
A fejét csóválta. Talán megérezte, milyen kötelékek fűzik majd hosszú éveken át a Bumm-Bumm madárhoz. És elindult a dombok felé, felesége megbocsátó tekintettel követte, az ablakok mögött összeverődött új kollégái izgatottan lesték.
A reggel derűs volt, az ég halványkék. A folyó csillogott-villogott, és a rét szélén a dombok valószerűtlennek látszottak.
"Tetszik nekem ez a vidék - tűnődött Kellus -, nem éppen a Zöldszőlő, de… ha az állatok megnyugodnának…"
Megállít a vízparton, és ekkor pillantotta meg a Bumm-Bumm madarat. Emez a fehér virággal teleszórt rét közepén aludt. Ahol Kellus állt, onnan csak elképesztő fejét meg hosszú, vörös csőrét látta. De nem tévedhetett, valóban itt hevert előtte a bűnös, aki annyi fejfájást okozott Chafirónak.
Fúrta a kíváncsiság az ornitológus oldalát, így hát leült a folyóparton, és várta, mii méltóztatik tenni a madár. Kis idő múltán Kellus színes kavicsokat szedett, és a vízbe dobálta őket. Lelke mélyén azt remélte, hogy felébreszti a nagy madarat. De nem sikerült.
A hatalmas fehér fej továbbra is mozdulatlan, a szem zárva maradt. A merev csőr fenyegető fegyverre emlékeztetett.
Végül Berg bekapcsolta a nyakában lógó hordozható rádióját, és a feleségét hívta:
- Ha van egy kis időd, kedves… ide tudnál jönni? - És mivel ismerte (vagy ismerni vélte) jellemét, hozzátette: - Semmi kockázat sincs. Nálam van a fényvető, és hivatkozhatom a jogos önvédelemre…
Ebben a szent pillanatban a Bumm-Bumm madár hirtelen felpattant - ez később fontos nyom volt Kellusnak.
A Bumm-Bumm madár ekkor a negyvenkettedik évéhez közeledett, és még kétszázadnyi élet volt előtte. Elérte az öt méter magasságot, mostantól fogva már nem fog nőni. Kerekded teste vakító fehéren ragyogott a napfényben, hosszú, egyenes lába olyan volt, mint két földbe szúrt karó. Kellus felé fordította a fejét, és csőrét haragos Bumm! Bumm!-ra nyitotta. Ahol az ornitológus állt, onnan sikerült megpillantania a csőr mélyén elhelyezkedő membránt. Azután a Bumm-Bumm madár sarkon fordult, és felettébb sértő módon a hátsó felét mutatta neki, vörös áltollbokrétáját mozgatva.
- Jól van, jól van, öregem - motyogta Kellus. - Én türelmes leszek.
Felállt, elindult a folyóparton ahhoz a gázlóhoz, amelyre Chafiro hívta fel a figyelmét. Levetette a szandálját, felhajtotta a nadrágja buggyos szárát, és a hideg vízben dideregve átment a túlsó partra.
A világos fűvel és fehér virággal benőtt rét az erdős dombokig nyúlt. Kellus épp csak egy pillantásra méltatta a pillangófák lila levélzetét, amely a vidék legszebb ékessége volt. E békés tájban csupán a Bumm-Bumm madár izgatta.
Alig tíz méterre volt a madártól, a hatalmas test lenyűgözte Kellust, ő azonban egy cseppet sem félt, miközben lassú léptekkel közeledett hozzá. Jól megnézte magának a test méretét, a lábat borító sima anyagot, a sokszögű szemet, amelyben megsokszorozódott a nap. A csőr újra nagyra tágult, és a madár dühösen ismételte meg a maga Bumm-Bumm!-ját.
Kellus elmosolyodott, és azt mondta:
- Esküszöm, olyan vagy, mint aki lenyelt egy dobot!
Ebben a pillanatban az adó megsercent a mellén, Kellus a felesége hangját hallotta:
- Kellus! Hiszen megölhet!
A férfi a fejét csóválta.
- Mióta hatástalan a fényvető egy nagy tyúk ellen? - kérdezte, miközben hátrafordult, és megpillantotta a folyó felé igyekvő Natasa karcsú alakját. - Nem óhajtok az ornitológia vértanúja lenni… El tudod képzelni, mekkora rántottát csinálhatnánk a tojásából, kedves?
- Kérdezd meg tőle inkább, hogy szereti-e a vagdalt húst?
Kellus elnevette magát, és továbbment. Végül három-négy méterre a madártól megállt, kezét óvatosan a fegyvere markolatára helyezte. Új érzés kerítette a hatalmába. Nem félelem volt, inkább feszült kíváncsiság, amelybe némi… igen, némi rokonszenv vegyült. A Bumm-Bumm madár valósággal ránehezedett, és Kellus tisztában volt vele, hogy ilyen közelről nem tud hatásosan védekezni, ha a helyzet veszélyessé válna. De mondhatni, Kellust megbabonázták. Sohasem látott ilyen hatalmas madarat, sem ilyen komikusat. A Bumm-Bumm madárban volt valami groteszk, valami furcsa, ami mélységesen megrendítette az ornitológust. Gyerekkora óta nem látott rajzfilmet, de a kedves és színes, mulatságos és élénk emlék megmaradt benne.
- Bumm! Bumm! - kiáltotta újra a különös madár. Ez a "Bumm! Bumm" azonban más, érezhetően más volt, mint az eddigiek.
Kellus felemelte a fejét, és szép lassan körbejárta új barátját. Megállt a vörös tollbokréta alatt, és figyelte a tollak bonyolult mozgását. Arra gondolt, hogy valamilyen radar lehet, és később ez lett a második nyom.
- Ide hallgass, öregem - szólalt meg újra a fej alá érve -, nem azért vagyok itt, hogy kellemetlenkedjem neked! Feleslegesen Bumm! Bumm!-ozol velem. Nem ijedek meg tőle. Különbet is láttam már ennél… Nem ajánlom, hogy feldúld az irodámat, különben egyenként tépem ki a farktollaidat, akármire használod is őket. Az igazgató lefestett nekem, és nem túlzottan hízelgő színekben. Szóval rajtad áll, hogy növeld azt a csekély megbecsülést, amelyet személyed iránt érzek.
- Bumm! - kiáltotta a madár, ezúttal egyetlenegyszer és csaknem barátságosan. Kellus elgondolkozott, több mondanivalója nem akadt. A felesége felé fordult, aki nyugtalanul figyelte a túlsó partról, ő pedig intett neki, hogy megnyugtassa.
Első alkalomra ennyi is elég, így hát Kellus visszaindult.
Fokozatosan vette fel azt a szokást, hogy beszél az idegen madarakhoz, hiszen annyi éven át élt egyedül az Aphroditén meg a Kartácson, és Kellus megőrizte ezt a szokását, noha már mellette volt Natasa meg a gyerek.
Átkelt a folyón, és éppen a felesége mellé ért, amikor a Bumm-Bumm madár egy helyben táncolni kezdett, közben vadul rázta a fejét. Elöntötte a pulykaméreg, skarlátpiros áltollai görcsösen vonaglottak.
Kellus megdermedt, még a jeges vízben állt, a nadrágját meg a szandálját fogta.
- Kellus! Támadni fog!
A férfit hirtelen nyugtalanság fogta el, a partra ugrott, sebtében felhúzta a szandálját, és megragadta Natasa karját.
- Gyere! Jobb lesz, ha most visszamegyünk a támaszpontra!
A Bumm-Bumm madár toporzékolt. Nehéz fejét félrehajtotta, vörös csőrét fenyegetően kinyújtotta.
Ők meg futni kezdtek a támaszpont kapuja felé, Kellus megpillantotta Chafirót, aki széles mozdulatokkal hadonászott nekik. Az őrtorony tetején a fényágyút tüzelőállásba helyezték, célba véve a dühöngő madarat.
Ők azonban a kapuhoz értek, mielőtt a Bumm-Bumm madár átkelt volna a folyón.
- Magasságos Isten, Berg úr! - kiáltotta Chafiro. - Magának csak ennyit ér az élete?!
Kellus kifújta magát. Hátranézett, és elmosolyodott, amint megpillantotta a Bumm-Bumm hatalmas alakját, a madár most mintha a talajt kaparta volna két lábával. Vajon miért lett olyan bosszús a madár, minden figyelmeztetés nélkül?
"Talán valami hibát követtem el? - töprengett Kellus. - De mit? És miért nem támadott?"
Az igazgató csak mondta a magáét, egyik fenyegetése a másik figyelmeztetést érte.
- Jöjjön! - mondta végül. - Éppen most kaptam meg a hírszalagot a Marsról, és közvetítjük a Felderítőinknek… Nyugtalanító a helyzet az anyabolygón. - Vállat vont és felsóhajtott. - Mindenkinek megvan a maga gondja… Próbálja meg beérni annyival, amennyi magának van, kedves Berg úr!
Miközben a bőbeszédű igazgató nyomában a közös terem felé trappoltak, Kellus a szemöldökét ráncolta. Egy apró részlet nem hagyta nyugton, noha nem is tudta pontosan meghatározni, mi az. Később majd ez tesz a harmadik nyom, egyelőre azonban még minden összekuszálódott benne.
- Segítsenek nekem fel idézni a történteket! - mondta Kellus másnap három kollégájának és beosztottjának. - Világosabban kell látnom. A Bumm-Bumm madár rendkívül fontos a Moll jövőjére nézve…
Elhallgatott, mert sejtelme sem volt róla, hogy miért mondta ezt. Semmiféle bizonyítéka nem volt rá, hogy a madár fontosabb volna, mint a Moll többi gondja. Ráadásul a marsbéli polgárháború következményei sokkal súlyosabbak voltak. Mindennek tetejében az európaiak meg az ázsiaiak leszálltak a Moll antipódusain, a Séminole-szigeteken, és bizony ezzel a szomszédsággal számolni kell.
- Persze - mondta Jubbard Dozzi, ez a furcsa, hatalmas szemű fekete emberke. - A Bumm-Bumm madár nagyon fontos… Rengeteg kellemetlenséget okoz mindenkinek. De nem ez az egyetlen gond… - Elhallgatott, munkatársai biztatására várt. - Néhány állat késlelteti a munkálatokat. Azokról a rovarokról nem is beszélve, amelyek olyan háromnapos lázat sóznak az ember nyakába, hogy attól koldul…
Kellus felemelte a kezét.
- Ezek szerint a Moll maga a pokol? - kérdezte. - Pedig elég vonzó bolygó… Én jártam a Kartácson, nekem elhihetik…
Dozzi vállat vont.
- De hiszen éppen ez a rejtélyes! A Moll valóságos paradicsom lehetne. A Warington-sivatagon meg az egyenlítői nagy mocsarakon kívül minden vidék lakható. A légkör egészséges, az éghajlat nem nagyon szeszélyes… Csak mintha az állatvilág időnként megkergülne. A Bumm-Bumm madár éppúgy viselkedik, mint a többiek.
- Melyek azok a többiek, pontosan? - kérdezte Kellus.
- Például a molli vakondok - mondta Warkov, a jókedvű, szőke ódás, akinek a keze a markológép lapátjára emlékeztetett. - Meg a táncoló pókok.
- Azután a vörös lódarazsak - tette hozzá Gallela, aki a Merkur Övben született, és olyan volt, mint egy ványadt múmia. - Néha még engem is sikerül megcsípniük… Ami egy álló hétre megbénít.
- Na és a kopogóbogarak! - tódította Dozzi. - Azok a legrosszabbak…
Rövid időre elkeseredett csend állt be. Azután Kellus elszántan megkérdezte:
- Ez minden? Azt akarom ezzel mondani: csupán ezek a fajok okoznak kellemetlenséget?
Dozzi bólintott.
- Úgy van, Berg úr. Csak ezek a fajok.
Kellus felemelte a kezét.
- Mindent újra kell kezdeni - motyogta alig érthetően. A mágneses táblához ment, fogta a műszertollat. - Felírom: vakondok, darazsak…
- Pókok! - tette hozzá Warkov.
- Meg a kopogóbogarak - egészítette ki Dozzi.
- Megfeledkeznek a Bumm-Bummról… Vele együtt öt ellenségünk van a Mollon. Ami persze nem az egész állatvilág…
Dozzi fintorgott.
- Na de mi ornitológusok vagyunk, Berg úr! A Bumm-Bumm is elég fejfájást okoz nekünk, nem hogy még…
- Tudom… De először mindig az általános képet kell kialakítani. A Bumm-Bumm a legnehezebb eset. Végül is a darazsak meg a pókok ellen védekezni lehet… Mondja csak, Dozzi, mik azok a kopogóbogarak?
- Parányi, csillogó bogárfajta, minden nyíláson bejut, a bőrbe fúródik… Csupa pattanás lesz tőle az ember.
- Ühüm - hümmögött Kellus a fejét csóválva. - Feltételezem, hogy minden rovarirtó csődöt mondott, igaz?
- Úgy van. Meg aztán, tudja, az ökológiai egyensúly.
Kellus bólintott.
- Természetesen. Az igazgató elmondta, mi a helyzet. A Mollt kellemes és lakható bolygóként tartják nyilván, mégsem lehet betelepíteni, amíg ezek a barátságtalan állatfajok megtámadják az embert.
- A kockázat azonban nem elég nagy ahhoz, hogy kivételt tegyünk az Agresszió Szabálya alól - jegyezte meg szomorúan Dozzi. - Egy szó, mint száz, vagy megszokjuk, vagy megszökünk…
- Megtaláljuk a megoldást - jelentette ki magabiztosan Kellus. - Sok ilyen világ volt, mint a Moll, a betelepítés elején…
- De nem egészen olyan, mint a Moll - vetette ellen Warkov. - Itt nem állandó a veszély, érti? Tegnap a Bumm-Bumm kárt tett a radartoronyban, tönkretette a botanikusok melegháznak nagy részét. De semmi sem bizonyítja, hogy ma támadni fog.
- Van olyan nap - mondta mosolyogva Dozzi -, hogy az ember akár meg is csiklandozhatná az áltollait. Például a Felderítők Órájakor mintha csoda történne. Olyan szelíd, hogy akár az ember kezéből enne…
- Mi az a Felderítők Órája?
- Az?… Rádióműsor a mi kiváló Felderítőinknek, akik magányosan bolyonganak a kihalt vidékeken. Chafiro vesszőparipája… Mindenki szívesen hallgatja, de nem hinném, hogy nekem örömem telne benne a Warington-sivatag kellős közepén, ha valamilyen érzelgős dalt duruzsolnának a fülembe…
Ez lett később Kellus szemében a negyedik nyom.
Délután Dozzival együtt kiment a rétre, a Bumm-Bumm madarat azonban sehol sem látták.
- Talán valahol a dombokon kószál - vélte Dozzi. - Nagyon szereti a pillangófákat. Irtó nagy a birodalma.
- Tudom. És mi a kellős közepére tolakodtunk be.
- Gondolja, hogy ez bosszantja annyira? Egyébként ez mit sem változtatna a gondunkon. Az öreg Chafiro a világegyetem minden aranyáért sem költöztetné át a támaszpontot. Tudja, amolyan vérbeli telepes. Mit gondol, megkeressük a Bumm-Bummot?
Kellus bólintott, a lilás dombhajlatok felé indultak.
- Talán ide kellene rendelnünk valamelyik önműködő gömböt - kockáztatta meg Dozzi. - Hátha a mi kedvencünk több kilométerre van ide…
Az adó a dzsekije hajtókájára volt tűzve, bemondta hatszámjegyű azonossági számát, azután kérte, hogy küldjenek egy gömböt.
Ebben a pillanatban mindenütt megrepedezett a talaj körülöttük, közben különös, nyugtalanító zajt hallottak, egyfajta hátborzongató csikorgást, mintha ezernyi fog hasogatná a talajt.
- Gyorsan! - kiáltotta el magát Dozzi, és megragadta Kellus karját.
Visszafordultak és futottak. A támaszpont felett felbukkant a gömb, és feléjük indult. De a talaj hirtelen mintha kicsúszott volna a lábuk alól. Mindenfelől hasadékok nyíltak meg, és a föld csóvákban szóródott a fűre. A csikorgás egyre hangosabb lett. A rét úgy recsegett-ropogott, mint a kiszáradt folyó medre.
- Balra! Jobbra! - üvöltötte Dozzi.
A gömb közeledett feléjük. Az ég forogni látszott, és Kellus egy szempillantás alatt rádöbbent, hogy valójában a talaj roppant össze.
A gömb már csak három méterre volt tőlük, áttetsző teste csillogott a napfényben. Ők azonban üvöltve elestek, Kellus már nem is látott; kétségbeesetten markolászta a fűcsomókat.
- Az Agresszió Törvényét 2120-ban iktatták törvénybe, Berg. Nem tudjuk bebizonyítani, hogy némelyik faj barátságtalan megnyilvánulásai valóban veszélyeztetik a támaszpontot.
Chafiro Kellus ágya mellett ült, de úgy látszott, sokkal jobban sajnálja önmagát, mint az ornitológust.
- Én nem is azt kérem, hogy megbontsa a Moll ökológiai egyensúlyát - jelentette ki Kellus -, a világért se. - Felült, és az igazgatóval szemben ülő Natasára mosolygott. Azt azonban mégis meg kell jegyeznem, hogy Dozzit meg engem megölhettek volna a vakondok. Elevenen akartak eltemetni bennünket. Semmi kétség. És ha a gömb nem érkezik meg… Intézkednünk kell… Ki kell találnunk, mi a teendő!
- Hogy mi a teendő? - Chafiro felhúzta a szemöldökét. - De hiszen a támaszpont tíz éve működik, Berg. Gondolja, hogy nem tettük volna meg?
- Éppen erről van szó. Tíz év nagyon rövid idő egy világ feltérképezésében. Szeretném felhívni a figyelmét egy alaptételre: "Tudd meg, kit zavarsz!" Tegnap azt mondta nekem Warkov, hogy a Bumm-Bumm madár nem mindig barátságtalan, hogy olykor nagyon is társas lénynek mutatkozik. Mi a véleménye? Vajon ugyanez a helyzet a vakondokkal, a darazsakkal, a pókokkal meg a kopogóbogarakkal?
Chafiro bólintott.
- Többé-kevésbé igen. Vannak nyugodt időszakok, ilyenkor mintha minden a legnagyobb rendben menne, azután egyszercsak… - Végtelenül fáradtan, lemondóan legyintett.
Kellus feszülten töprengett.
- A legfontosabb az óvatosság - motyogta, csak úgy a bajsza alatt. - Talán még sok időre van szükségünk… - Chafiróra nézett. - Azt hiszem, még egyszer alaposan átböngészem a Bumm-Bumm-dossziét. Azután… néhány kísérletet teszek.
- Gondolja, hogy valamilyen módon zavarjuk ezeket a bestiákat?
- Természetesen. Rengeteg példa van rá, hogy az idegen világokban allergiásak az emberekre… Sőt, még a Földön is…
Chafirót Warkov meg Gallela váltotta fel a betegágy mellett, és több mint tíz órát töltöttek ott. Együtt rágták át magukat a Bumm-Bumm madár egész irattartóján, háromdimenziós rajzokat, grafikonokat, térképeket vetítettek. Majdnem egész éjszaka feltevéseket agyaltak ki, aprólékosan kidolgozták, azután megcáfolták őket.
Azután Warkov meg Gallela kimerülten ment vissza a szobájába. Kellus a párnájához támaszkodva maradt. Az üvegajtó mögött három pirinyó, kékes színű hold bukkant fel. Fényük mintha zúzmarával szórta volna be a békés tájat.
Kellus felidézte magában első találkozását a Bumm-Bumm madárral, az esemény minden egyes részletét sorra vette. És szép csendben felködlött az első nyom. A madár akkor pattant fel, amikor Kellus odahívta a feleségét. Vajon a hangja miatt? Pedig nem beszélt hangosan. Azután közeledett a madárhoz… Az áltollak… Megszámlálhatatlan tartószalagjaikon forogtak, imbolyogtak. Mint a radarok. Igen, a radart idézték. Vagy az antennát… Mindenesetre itt van a kutya elásva.
Azután viszont miért sértődött meg a Bumm-Bumm? - töprengett Kellus. Vajon mit követett el?… - Rámeredt a csillaggal teleszórt égen kirajzolódó és az éjszaka vége felé suhanó három világos korongocskára. Talán nem is ő okozta a Bumm-Bumm haragját? Hiszen annyi más körülmény közrejátszhatott!
A madár reagál a beszédre. Hacsak…?
A madár esetleg telepata, mint a Vénusz elefókái. Vagy ott volt az Égentúli Szent Lea bolygó csodálatos esete.
Elaludt, és újra átélte a délutáni balesetet. Több tonnányi nedves földben kapálózott, miközben a Moll vakondjai a kezét harapdálták.
Mire felébredt, a négy nyom homályosan ugyan, de kezdett egységes egésszé összeállni.
Az orvos bejött és megvizsgálta, hetykén kijelentette, hogy holnapután felkelhet.
- Mindenesetre - jegyezte meg, mielőtt kiment - még mindig jobb megsebesülni a Mollon, mint épkézláb a Marson lenni…
- Ilyen súlyos a helyzet, doktor úr?
- A falangisták elfoglalták a Sarkvidék felét.
A tragikus hangon közölt hír után az orvos elhagyta a szobát. Kellus azon töprengett egy pillanatig, milyen is a falangisták pártállása. De nem jött rá. Túlságosan sok időt töltött a távoli világokban, így aztán a Szövetség gondjai nem érdekelték igazán.
Ekkor rontott be Warkov, akár a forgószél.
- Ezt látnia kellett volna, Berg! A Bumm-Bumm megtámadta a Transzponálót! Mint aki megkergült…
Kellus szomorúan csóválta a fejét. Azután hirtelen megkérdezte:
- Warkov… Ugye, megérkezett a hírszalag?
Kollégája meglepődött.
- Hát persze, egyébként nem valami rózsásak a hírek.
- Mondja, Chafiro sugároztatja őket a Felderítőknek?
Warkov bólintott.
Ez az ötödik és utolsó nyom egy csapásra megszilárdította a Kellus fejében kialakult eléggé ingatag építményt. Fel akart kelni, de fájdalmas fintor ült ki az arcára.
- A fene enné meg! Ide figyeljen, Warkov, azonnal hívja ide Gallelát! Azt hiszem, van valami komoly ötletem!
A két kolléga elképedten meredt Kellusra.
- Na de… - szólalt meg halkan Warkov. - Ahhoz az kéne… Kellus hallgatásra intette.
- Maguk is nagyon jól tudják, hogy egy idegen lényt bármilyen megnyilvánulásunk befolyásolhat. Készségesen elismerem, hogy először tapasztalunk ilyesmit, de szerintem egyáltalán nem lehetetlen, hogy ezt a Bumm-Bummot bosszantják a rádióadásaink.
- Miből gondolja? - kérdezte Gallela.
- Abból a szoros kapcsolatból, amely… hogy úgy mondjam, a Bumm-Bumm rohami meg a rádió használata közt fennáll. Bizonyos vagyok benne…
- Ez csupán feltevés. Mint az összes többi, amelyet az éjszaka fontolgattunk. De nincs rá bizonyíték. Azonkívül ehhez az kéne, hogy a Bumm-Bummnak valamilyen vevőkészüléke legyen. - Warkov elmosolyodott. - Bocsásson meg, de rendkívül mulatságosnak tartom.
Kellus elkomorodott. De megértette munkatársai hitetlenségét. Végül is csupán az ösztöne vezette a Bumm-Bumm-kérdés ilyenforma megoldásához. Az ösztön - gondolta magában -, meg a körülmények vizsgálata! Kinyújtotta a kezét:
- Ide hallgasson, Warkov… Maga beszélt nekem a Felderítők Órájáról, igaz?
Az óriás bólintott.
- Itt az egyik bizonyíték. Maga, személyesen maga mondta nekem, hogy a Bumm-Bumm szokatlanul nyugodt, amíg ez az adás megy.
- Ha az elmélete helytálló, éppenhogy dühösnek kellene lennie… - Warkov elharapta a szót, hirtelen rádöbbent, mire gondol a főnöke. Mosolyogva csóválta a fejét: - Na ne… Csak nem azt akarja állítani, hogy…?
- De igen, Warkov. Úgy látszik, a Bumm-Bumm szereti a zenét. Ami rengeteg kutatómunkát ad nekünk. Elképesztő munka vár ránk.
- És a vevőkészülék? - kérdezte Gallela. - Még mindig nem mondta meg, hol van…
- Adja csak ide az idegrendszervázlatot… - Kellus kinyújtotta a kezét, és rámutatott arra a sűrű hálóra, amely a madár hátsófelén, az áltollak alatt helyezkedett el. - Nem vagyok sem lángész, sem jós - folytatta -, de én mindjárt gondoltam, hogy az áltollakban fogjuk megtalálni a megoldást. Ide nézzenek!… Ezt a részt V-plexusnak nevezte el, igaz, Warkov?
Warkov unottan vállat vont.
- Úgy van… Az alakjából kiindulva.
- És a szerepe? Meghatározta?
- A Bumm-Bumm különféle szerveinek alig 10%-át határoztuk meg. Nagyon jól tudja, hogy ez a madár csupa kuszaság. Bumm-Bumm bonyolultabb, mint az emberi lény.
- Tessék, itt a vevőkészüléke - jelentette ki Kellus. - A V-plexus. Teljesen le fogjuk szerelni…
- De hiszen nagyon jól tudja, hogy nem nyúlhatunk a madárhoz!… Jó, ha egy tucat maradt ebből a fajtából a Mollon.
- A háromdimes képmásokra gondoltam, Warkov.
- És mit tehetünk még ezenkívül? - kérdezte Gallela.
- Muzsikát közvetítünk a Bumm-Bummnak. Akkor majd meglátjuk, ránk tojik-e vagy nekünk?…
Első futam
Harmadnap Kellus felkelt - első útja az igazgatóhoz vezetett.
Az zavartan bámult az ornitológusra, miután emez előadta a kérését.
- Egy szó, mint száz, egy félórára ki akarja sajátítani a támaszpont adóját a Madártani Osztály részére?
- Pontosan így van - helyeselt Kellus.
Ebben a pillanatban Warkov meg Gallela jelentkezett.
- Beckman biológust éppen most támadta meg a Bumm-Bumm! - jelentette Warkov. - Háromszor belevágott a csőrével, szegény fiú a betegszobában van.
Chafiro dühösen az íróasztalára csapott.
- Ide figyeljen, Berg, nyársra húzatom a maga ördögi bestiáját! Bánom is én, ha rám olvassák az Agresszió Törvényét! - Kedvetlenül legyintett. - Egyébként a Szövetségnek e pillanatban kisebb gondja is nagyobb annál, hogy…
Megnyomta a televideó gombját.
- Könyörgök! - kérlelte Kellus. - Ne kövesse el ezt a hibát! Azt hiszem, a kezemben van a rejtély kulcsa.
Chafiro a fejét rázta, részben belenyugodva a dologba, részben pedig azért, hogy jegezz a hívott félnek: a beszélgetés elmarad. Karba fonta a kezét, és úgy nézett Kellusra, mintha életében először látná.
- Maga három napja van itt, Berg úr… Nagyra becsülöm, mert ilyen szívvel-lélekkel dolgozik… - Itt felemelte a hangját. - De azt csak nem akarja velem elhitetni, hogy máris megoldotta a kérdést, holott az elődei…?
- Bocsánatot kérek, de a Bumm-Bummot csak mostanában bízták rá a Madártani Osztályra. Egyébként ha kicsit közelebbről szemügyre vesszük, semmi madárszerűt nem találunk rajta… De biztosíthatom, hogy néhány nap vagy talán néhány óra múlva semmiféle veszélyt nem fog jelenteni.
Chafiro felsóhajtott.
- Sőt - folytatta Kellus -, úgy vélem, ha az elméletem igazolódik, minden gondunk megoldódik… És minden okom megvan rá, hogy higgyek benne.
Papírlapot vett elő a dzsekijéből, és átnyújtotta Chafironak, aki átfutotta az első sorokat, és a szemöldökét ráncolva kérdezte:
- A fenébe is, Berg! Azt akarja, hogy…?
- Hogy déltől kezdve fél órán át adják le az egészet. Nagyon fontos…
Chafiro letette a lapot.
- Most az egyszer belemegyek. De ismerje el, mégiscsak furcsa, hogy Dvorak is benne van…
- Egyáltalán nem. Az a műsor, amit összeállítottam magának, csupán annak a kivonata, amit az utóbbi két napon sugároztak.
Az ornitológus és két munkatársa felállt, indulni készült.
- De mi az összefüggés? - kérdezte Chafiro, akit mintha az összes lakott világ összes gondja aggasztott volna. - A Bumm-Bumm zenebolond lett?
- Úgy bizony - hagyta helyben Kellus. - Úgy bizony…
- Én tudom, mit gondol, Chafiro - jelentette ki Warkov.
- Én is - tette hozzá Kellus. - Azt hiszi, hogy a Bumm-Bumm kupán csípett a csőrével, ő maga pedig éppen azon fáradozik, hogy hazatelepíttessen…
- És ha nem sikerül? Ha a Bumm-Bumm dührohamot kap a zenei adás közben?
- Az lehetetlen, érti? Lehetetlen. - Tovább indult. - A következőt fogjuk csinálni. Dozzi már egészséges. Magával együtt, Warkov, felszáll egy gömbbe. Gallela meg én lent maradunk. 11 óra harminc körül rádión keresztül veszekedni fogunk. Mindegy, miről beszélünk… Az a fontos, hogy csörögjünk, mint a szarkák. Déli tizenkettő előtt abbahagyjuk.
- Abban az időben - vélte Warkov - a Bumm-Bumm dühöngeni fog, ha magának van igaza.
- Pontosan úgy van. És a zeneszóra le kell csillapodnia. És le fog csillapodni.
A Bumm-Bumm madár a maga ötméteres magasságában egy pillangófa ágai közt állt, és bosszúsan kapkodta a fejét. Már gyenge viszketést érzett, és tudta, hogy néhány pillanat múlva az érzés elviselhetetlen kínná válik. Megint gyűlölet és bánat kerítette hatalmába. Ezek az ügyetlen idegenek, akik néha olyan kedvesek voltak, olykor szörnyetegekké váltak. Még mindig nem tudtak kapcsolatot teremteni vele, beérték annyival, hogy fészek-körzetét vad kiáltozással meg hívójelekkel, árasztották el. A viszketés rohamosan nőtt, egyre hevesebb lett, és a madár ijesztő "Bumm! Bumm!"-ban tört ki. Ott hagyta a kellemes, lilás árnyat adó pillangófákat, és kilépett a vakító fénybe, csőrével az idegen épületek felé csapkodott. Észrevette a repülő tárgyat meg a két alakot, aki bizonytalan járással közeledett a réten, és támadni készült.
- Vigyázat! - kiáltotta Kellus. - Itt a bizonyítékunk!
Futásnak eredt a folyó felé, Gallela a nyomában.
- Érzéstelenítő injekciót vágok a tolla közé! - szólt le Warkov a gömbből.
- Ne! Akkor kénytelenek lennénk… újra… újrakezdeni! - lihegte futás közben Kellus. Hátrapillantott, és látta, hogy az óriás madár már csak néhány méterre van.
- Énekeljen, Warkov! Vagy fütyüljön…
A folyóba vetették magukat, és kétségbeesetten úsztak a part felé. Kellus csak a túlsó partra érve hallotta Warkov meg Dozzi kórusát, megpróbálták felismerhetővé tenni az Az én bolygóbabámat, egy tíz évvel ezelőtti slágert. Hátrafordult.
A Bumm-Bumm madár megszakította dühödt rohamát. E pillanatban mozdulatlanul állt, mintha felséges teste eltorzult tükörképét nézegetné a csillogó folyóban.
Azután Warkov meg Dozzi elhallgatott.
- Folytassák ! - üvöltötte Kellus. - Gyorsan!
Bumm-Bumm valóban újra izgatott lett, kinyitotta a csórét, kivillant félelmetes fogazata.
Warkov meg Dozzi belekapott a Bíbor fövenybe, azután Dozzi szólóban fütyülte a Teliföld című balladát, amely több tucatnyi legénységet ríkatott meg.
- Hé… Mi van?
Kellus lassan körbefordult, de senkit sem látott a közelben. Felismerté Chafiro hangját. Az igazgató nyilván ráállt a frekvenciájukra, kíváncsiságból vagy nyugtalanságból.
- Semmi - felelte Kellus. - Csak egy apró kísérlet…
Chafiro nem felelt.
Dozzi kimerülten zengte el a Teliföld utolsó, ünnepélyes akkordját, Kellus rögtön rázendített régi-régi kedvenc számára, a Tennessee Waltzra. Néhány perccel később Gallela egy pattogó, gyors dalra gyújtott, ez azonban kockázatosnak bizonyult és Gallela Kellus intésére abba is hagyta. Bumm-Bumm valóban nem díjazta a nótát. Áltollai forogni és minden irányban mozogni kezdtek, és a madár megint kinyitotta a csőrét, két hatalmas lábával a talajt döngette.
- Dél van - szólalt meg Kellus. - Kezdjék a műsort, igazgató úr!
És frekvenciát váltottak, az Újvilág-szimfónia egyik tételét hallgatták.
A Bumm-Bumm madárnak ritkán volt része ennél kéjesebb érzésben. Mintha a viszketegség meg a fájdalom soha nem is létezett volna. Kimondhatatlan zsongás járta át egész lényét, kéjes hullámok, amelyek teste hátsó felén keletkeztek, és elzsibbasztották a lábát.
Mozdulatlanul állt a folyóparton, mély hálát érzett az idegenek iránt, akik ily módon váltották meg vétkeiket.
Hasas teste úgy tükröződött a tiszta vízben a nap megsokszorozódott képe mellett, mint valami kövér fehér felhő. Bumm-Bumm kinyitotta vörös csőrét, és gyengédségtől ellágyult Bumm! Bumm!-ot hallatott.
Célegyenes
- Mit csinál a bestiája? - kérdezte Chafiro.
- Minden rendben van. Igazam volt - felelte vígan Kellus. - Kérem, folytassák…
Érthetetlen dünnyögés volt a válasz.
Dvorakot Fulnyikov Második etűd elektronikus nagybőgőre című műve követte.
Kellus különleges okból választotta ezt a zenét. Hiszen az elektronikus nagybőgő olykor a madár furcsa rikoltását idézte, ezt a súlyos, belső robbanásra emlékeztető hangot… Kellus kíváncsian várta a hatást. És nem kellett soká várnia…
A gyönyörűséget hirtelen valami új, kegyetlen, rémületes érzés váltotta fel, a Bumm-Bumm madárnak elég sok idejébe tellett, amíg azonosította. Méltatlankodás és harag volt.
Saját rikoltásának groteszk utánzatát észlelte. Amióta ő Bumm-Bumm madár, most először fordult elő, hogy gúnyolódnak vele. Azt a hangot utánozták, amellyel ő annyi mindent ki tudott fejezni, eget verő kedvességet is, haragot is…
A Bumm-Bumm nem bírta tovább.
Átgázolt a folyón, lába két hatalmas hajtórúddá vált, amely a támaszpont bejárata felé vitte. Sohasem támadott még ilyen gyorsan, a meglepett őröknek nem volt idejük bekapcsolni a különleges védőberendezést.
A Bumm-Bumm madár behatolt a nagy udvarba, és mindjárt azzal kezdte, hogy tönkrezúzott egy gyümölcs- és zöldségszállítmányt; amely éppen most érkezett a Transzponálón. Chafiro rémülten nézte az irodájából az óriás szárnyast, amely miszlikbe aprította a salátaféléket, szanaszét szórta a burgonyát (micsoda kincs!), és pürévé tapicskolta a tököt. Azután már semmit sem látott, mert az óriás madár egyetlen mozdulattal megfordult, és varázslatos sugallatának engedelmeskedve egyenesen az igazgató nyugalmas kis irodáját vette célba. Chafiro éppen alámerült a videotelefon nagy képernyője mögött.
Így aztán a támaszpont személyzetének most az egyszer alkalma nyílott rá, hogy közelképben lássa sápadt arcú igazgatóját, aki segítségért kiáltott.
Azután fülrepesztő zaj hallatszott: a Bumm-Bumm madár eltüntette az iroda ajtaját, és megpróbálta bedugni hosszú nyakát.
Ebben a pillanatban véget ért Fulnyikov Második etűd elektronikus nagybőgőre című művének második tétele.
Kellus meg Gallela egymásra nézett. Mind a ketten csupa sárosak voltak. Néhány centiméternyire attól a helytől, ahol hasra vágódtak, világosan kirajzolódott a madár egyik lábának nyoma.
A gömb leszállt, Warkov meg Dozzi kiugrott belőle, sápadtan, dermedten.
- Megsebesültek? Meg…?
Warkov elharapta a szót. A támaszpont felé nézett, a szeme tágra nyílt.
- Magasságos Isten! - nyögte Gallela. - Ilyenkor…
Úgy látszott, mintha porfelhő kerekedne a bejárat előtt. Sebesen terjedt, egyre nagyobb lett. Kellus figyelmesebben megnézte, és a mozgó felhő közepén furcsa, fémes csillogást fedezett fel. Azután beharapta az ajkát, Warkov pedig rémülten hebegte:
- A kopogóbogarak…
Moccanni sem mertek, kétségbe voltak esve. Nem tehettek semmit. A Moll újra fellázadt az emberek ellen.
Azután minden abbamaradt, mintegy varázsütésre. A felhő fellebbent a támaszpont felől, és néhány méternyi magasban eloszlott. A Bumm-Bumm magas alakja újra felbukkant, és a négy ornitológus felé lódult.
- Gyerünk… Fütyüljünk! - mondta Kellus. - Rajta!
A Vénuszi Wilhelminát kezdték gyilkolni, miközben a Bumm-Bumm ünnepélyesen és diadalmasan, három méterre tőlük, felvetett fejjel elvonult. Mindenféle gyümölcshéj díszítette a nyakát, az oldalára fröccsent lébe ragadt magvak mint valami barbár gyöngyök csillogtak rajta.
Átgázolt a folyón, és tovasuhant a réten, Kellus egy ideig követte tekintetével. Azután kollégáira nézett, megrázta a fejét, és azt mondta:
- Véssék az agyukba: nincs többé elektronikus nagybőgő!
- Nos, uram - szólalt meg Chafiro baljósan -, feltételezem, hogy elégedett…
A molli Szövetségi Támaszpont tiszteletreméltó igazgatója az ágyat nyomta. Arcát valóságos színorgia ékítette, a leghaloványabb rózsaszín haragos lilába váltott rajta. Maguk a pattanások fehérek voltak, mintha kigyöngyözték volna a bőrét. A legparányibb felületet sem kímélték, Kellus feltételezte, hogy a szájában is vannak. A homlokán levő kék folt gondolta magában - bizonyára Bumm-Bumm támadásának nyoma, és nem a kopogóbogaraktól származik.
- Bocsásson meg - felelte szelíden az ornitológus -, de meg kell vallanom, hogy nagyon elégedett vagyok…
Chafiro állkapcsa úgy mozgott, mint a zúzógép. Arca valósággal elfeketedett, és ekkor a csípések apró fényfoltokra hasonlítottak, ragyogóan mutattak.
- Más kísérleteket is… óhajt folytatni, Berg úr?
A csikorgó szavak több tucatnyi fenyegetést meg törvénycikkelyt, gyors leváltást és ítéletet lepleztek.
- Hát… - habozott Kellus -, az első kérdést már megoldottuk, igazgató úr… De…
- Hallgatom…
Kellus megadóan legyintett.
- Még sok minden tisztázatlan, noha van, amire számítottam… A kopogóbogarak támadására gondolok.
- Azok mindig is támadnak - jelentette ki Chafiro, mélabúsan végignézve kisebb-nagyobb közökben kipettyezett alkarját.
- De ezúttal nyilvánvaló volt az összhang.
- Miféle összhang?
- Bumm-Bumm meg a rovarok támadása közt.
Chafiro a szemöldökét ráncolta.
- Ide figyeljen, Berg - tagolta -, azon töprengek, hogy mint zsenit vagy mint szerencsétlen, hóbortos bolondot küldték-e ide? Maga mindig így járt el?
- A Moll előtt sohasem volt dolgom semmiféle Bumm-Bumm madárral.
- Miből gondolja, hogy összefüggés van e közt az ördögi strucc, meg a…?
- Mindent elmondok magának, amit csak gondolok - felelte Kellus. - Akkor talán tökéletes egyetértésben dolgozhatunk, nem?…
Amikor az ornitológus végre abbahagyta fejtegetéseit, néhány pillanatnyi súlyos csend nehezedett rájuk.
Chafiro kábultnak látszott. Egy percig a mennyezetre meredt, azután kinézett az ablakon, amelyen két zöld szegélyű felhő közül besütött a Moll napja, végül köhögni kezdett. A torkában is voltak csípések.
- Egy szó, mint száz - szólalt meg végre -, maga két lábon járó rádiókészüléknek tekinti a Bumm-Bummot.
- Többé-kevésbé igen. Csakhogy multi-hullámú. Elképesztően nagy számú frekvenciát tud fogni…
- De hiszen ez valami eszelős dolog, Berg! Hogy egy madár rádióval a hátsó felében sétálgasson!… Ismerje el, ha ilyen jelentést küldünk…!
Kellus vállat vont.
- Semmi sem eszelős, ha naprendszeren kívüli élet tanulmányozásáról van szó… Az emberek bizonyára még sok olyan jelenséggel találkoznak, amelyet nem biztos, hogy meg tudnak érteni… Bár az ön hasonlata kissé… alpári, pontosan arról van szó, hogy Bumm-Bumm testében tökéletes vevőkészülék van.
- Már az is elég abszurd, hogy adó, Berg! De maga vevőkészülékről beszél, ez már több a soknál
Kellus az állát vakargatta, és elmosolyodott.
- Pedig én már teljesen logikusnak látom. És azt hiszem, hamarosan megtalálom a végső megoldást… Azt akarom ezzel mondani, hogy a Moll-kérdés megoldását.
- Nem lesz az egy kicsit sok?
- Ide figyeljen… Dozzi meg én majdnem elpusztultunk a vakondok miatt, amelyek el akartak temetni bennünket. A kopogóbogarak pedig abban a pillanatban rontottak rá a támaszpontra, amikor Bumm-Bumm a legdühösebb volt! Nem elég világos?
- Egyáltalán nem… Csak szerencsétlen véletlen volt. Már csak azért is szerencsétlen, mert újabb feltevéssel gazdagította magát, Berg!
- Azt azért ismerje el, hogy az első feltevésem igazolódott. Bumm-Bumm veszi a mi multifrekvenciás rádióadásainkat. A beszédünket, a híreinket nem tudja elviselni. Ezzel szemben némelyik muzsika élvezetet szerez neki, és ilyenkor nagyon barátságos. Rengeteg munkával el tudjuk érni, hogy a barátunk, és ki tudja, talán az ember munkatársa lesz. Felhívom a figyelmét a Nagy Göncöl csomboraira. Miért ne lenne helytálló a második feltevésem? Nagyon is valószínű, hogy Bumm-Bumm a befolyása alatt tartja azt a négy másikfajta lényt, amelyik olykor megtámad bennünket.
- Úgy látom, kellemetlen napoknak nézünk elébe - nyögte Chafiro fintorogva. De Kellus azt olvasta ki a tekintetéből, hogy a csatát megnyerte.
Második futam
Reggel óta borult volt az ég, finom, szürke cseppekben kopogott az eső a támaszponton, elárasztotta a mályvaszínű dombokat, és felduzzasztotta a folyó vizét.
Kellus a sáros, zöld-szürke tájat nézte, meg az épületeket, amelyeket egyszerre szomorúnak és irtó ócskának talált, radartornyukkal együtt, távolabb pedig ott állt a Transzponáló csillogó szerkezete.
- Bizonyos vagyok benne, hogy megszeret bennünket… - motyogta. - Csak rajtunk múlik, hogy ne okozzunk neki fájdalmat…
- Mit mondtál? - kérdezte Natasa, aki éppen belépett, az udvaron játszó, bőrig ázott Carelt hozta vissza.
Kellus nem felelt. Valamire rámutatott, és felkiáltott:
- Nézd! Ott van…
Bumm-Bumm hatalmas, megszokott alakja éppen felbukkant az esőben. Az óriás szárnyas az ég felé emelte csőrét, lassan ingatta a fejét. Mintha az esőcseppeket figyelte volna.
- Mi van a rádióban?
Egyszerre gyors és lágy muzsika hallatszott a Natasa medálkészülékéből.
- A Zöldszőlő felhői - felelte az asszony mélabús mosollyal.
- Úgy látom, tetszik neki. Írd fel valahová, drágám.
- Kimerítő listát akarsz összeállítani a zenei ízléséről?
- Ugyan, dehogyis… Megpróbálok valamilyen összképet kialakítani. Elég, ha összeállítom a kategóriákat… Hacsak ő maga meg nem mondja.
- Néha aggódom érted.
- Nincs miért. Ha Bumm-Bumm érintkezésbe tud lépni a vakondokkal, a darazsakkal vagy a táncoló pókokkal, velem vagy bárki mással is megteheti…
- Nem gondolod, hogy az lenne a legegyszerűbb, ha elköltöztetnénk a támaszpontot, és békén hagynánk ezt a zenerajongó óriás struccot?
- Tudod jól, hogy ez lehetetlen… A Mollt előbb-utóbb elözönlik az emberek. Az európaiak vagy az ázsiaiak meg fogják tenni azt, amit mi nem merünk. Történelmi törvényszerűség… Az ember semmit sem tud megoldani, ha megfutamodik a kérdés elől.
Másnap Kellus hajnalban kelt és a folyó felé indult. Semmiféle pontos tervet nem dolgozott ki, egyszerűen csak meg akarta látogatni a madarat. De alig ért a rétre, rémülten állt meg. Bumm-Bumm éppen elhagyta a dombokat, és Kellus látta, amint a magas test a rét végében forgolódik. És volt még valami… Lüktetett a levegő.
"Helyben vagyunk - gondolta magában -, kezdődik elölről az egész!"
Visszament a gázlón, és amikor a partra tette a lábát, érezte, hogy remeg a talaj. Ugyanakkor úgy érezte, mintha ragacsos szálak súrolnák az arcát. Eszébe jutott Gallela beszámolója, és a támaszpont felé iramodott.
A táncoló pókok azonban mindig csoportosan támadtak. Úgy tetszett, mintha a szálak maguktól keletkeznének, egyszer csak olyan sűrű lett a háló, hogy Kellus nem tudott tovább menni. Lihegve megállt, hívta a támaszpontot:
- Chafiro… Hall engem?
Nem kapott választ.
- Chafíro! Azonnal állíttassa le az adást! Itt Kellus Berg. Hall engem?
Még mindig semmi válasz.
Sikerült elkapnia fényvetője markolatát, a hatásfokot a legkisebbre állította, és beszórta a környéket. A megpörkölődött fűből forró fuvallat szállt fel. A szálak összezsugorodtak, és különös, csípős szagot árasztva eltűntek. Kellus ekkor látta meg a táncoló pókokat. Valósággal lebegtek a levegőben, hat-nyolc méter magasan. A testük lapos és áttetsző volt, a lábuk inkább csápra emlékeztetett. Lassú, vészjósló táncot lejtettek lábaikkal, Kellus nem várta meg, hogyan folytatják.
"Az ördögbe az Agresszió Törvényével! - gondolta. - Senki sem vetheti a szememre…" És a különös pókfélékre lőtt, amelyek úgy kaptak lángra, mint megannyi papírzsacskó. Azután továbbfutott a támaszpont felé.
Amint bejutott a kapun, felmérte a veszélyt. Az udvar felett is pókok lebegtek, az ablakok mellett viszont enyhén csillogó felhőket fedezett fel: kopogóbogarak!
- Chafiro! Feleljen!
A főbejárat felé rohant, közben frekvenciát váltott.
- Natasa! Mi történt?
Csupán halk parazitazúgást hallott. A küszöbön még egyszer megállt, fegyverét használta egy kopogóbogár-felhő ellen. Néhány csípést érzett a csuklóján meg a fején, fájdalmában eltorzult az arca.
Berontott az épületbe.
Benn is voltak kopogóbogarak. Meg néhány pók, a testük csillogott a félhomályban. Kellus az önműködő feljáróhoz ért, amely azonnal elindult az első emeletre. Megint frekvenciát váltott, ekkor végre hallotta az adást:
"…e pillanatban már teljesen a Mars urai. Néhány lázadó csoport azonban még ellenáll a Délvidéken. A kormány ünnepélyesen felhívja e mozgalom vezetőit, hogy azonnal hagyjanak fel tevékenységükkel, és hogy…"
Ennyi elég volt. A marsbéli hírek bizonyára fontosak, de Chafiro súlyos hibát követett el azzal, hogy közvetítette őket a Felderítőknek. Bumm-Bumm dühös lehetett… Igaz is, vajon hol lehet?
Kellus elhessegette a kérdést, az adóterembe vezető főfolyosóra ugrott. De csaknem azonnal megállt, mert négy maszkot viselő férfiba ütközött, akik rovarirtó szert permeteztek, és akik nyögtek fájdalmukban. Kellus látta, hogy vörös kezüket eltorzították a hólyagok meg a csípések.
- Hagyják abba! - kiáltott rájuk. - Nem érnek vele semmit!
Nem várta meg a válaszukat, futott a folyosó végére.
A közvetítőteremben csak két technikus maradt. Egyikük a földre kuporodva, fojtott hangon jajgatott, dühödten vakarta a hátát, a másik pedig a falnak támaszkodva egy marék híranyagot forgatott ide-oda.
- Zárják el, ostobák! - üvöltött Kellus.
De mire odaért, már szép lassan forgott a szalag az olvasófej előtt. Vaktában több gombot nyomott le egyszerre. Az olvasófej lámpája kialudt, a szalag megállt.
Néhány másodperc múltán különféle zajok hallatszottak.
A Moll hős pionírjai előbújtak a szekrényekből meg azokból a zugokból, ahová elrejtőztek. Ajtók csapódtak ki, és csípésektől dagadt vagy félelemtől sápadt arcok bukkantak elő.
Szép lassan minden újjáéledt, közben a kopogóbogarak eltűntek odakinn, a táncoló pókok pedig abbahagyva mérges balettjukat, felszívódtak a Wize első sugaraiban.
- Az istenit - szitkozódott Kellus -, pedig Chafirónak eszébe juthatott volna, hogy milyen katasztrófát válthat ki a dolog!
Elhallgatott. Az udvarból kiáltások hallatszottak. Az ablakhoz ment, kinyitotta, kihajolt. Abban a pillanatban ijesztő robaj hallatszott, és a nyugati torony felett kék szikracsóva csapott fel. Azután gomolygó füst szállt fel, újabb robaj - mintha szállító űrhajó zuhant volna a támaszpontra.
A közvetítőteremben vörös lámpa pislogott…
- A Transzponáló riadólámpája! - kiáltotta egy technikus, akinek arcát eltorzították a hólyagok.
- Bumm-Bumm! - üvöltötte Kellus.
Ahogy csak a lába bírta, futott a folyosóra, és Chafiro keresésére indult. Már értette, miért nem mutatkozott Bumm-Bumm a támaszpont területén. A Moll nebántsvirága ezúttal a legkényesebb ponton támadott. A marsbéli hírek teljesen kihozták a sodrából. "A fene egye meg a Szövit! - gondolta Kellus. - Ezek csak kellemetlenséget tudnak okozni nekünk."
Chafiro, a boldogtalan, éppen a betegszobából jött, immár másodvirágzású hólyagokkal. Megszólalni is csak nagy nehezen tudott.
- Ezt a szalagot nem kellett volna feltenni! - toporzékolt Kellus. - Főbenjáró hiba volt!
Az igazgató dühösen és bánatosan pislogott.
- Összeomlott a Transzponáló - folytatta Kellus. - Bumm-Bummnak segítettek a vakondok. Bizonyára hetekbe telik majd, mire mindent helyre tudunk állítani…
- A Szövetség… - szólalt nagy üggyel-bajjal Chafiro.
- A Szövetség semmit sem tehet értünk. Vajon egyáltalán létezik még? Inkább figyeljen rám! Most legalább láthatta, hogy minden szempontból igazam volt…
Kellus csak másnap kapta meg Chafiro jóváhagyását. Délben az egész támaszponton, különös tekintettel az adó technikusaira, kiadták az igazgató új utasításait. Délután a Moll nagy kontinensén magányosan élő 182 Szövetségi Felderítő már a Visszatért az én vénuszi babám dallamára, hárfa- és neolant-kísérettel hallhatta a rádióban elduruzsolt híreket.
Hirtelen kitavaszodott, a Wize úgy csillogott a folyó vizén, mintha minden örvénybe belopakodott volna. A dombokon a pillangófák rózsaszínbe öltöztek, az égen lustán és sápadtan vonultak a nagy vándormadarak.
Bumm-Bumrn a maga öt méterével sétálgatott a káprázatos virágokkal teleszórt zsenge fűben, gyakran felbukkant a támaszpont közelében.
A balesetek gyakorlatilag megszűntek. Chafiro nagy meglepetésére a támaszpont emberei meg a Felderítők gyorsan hozzászoktak, hogy dalolva adják elő rádióközleményeiket. Az első napokban nevetségesnek tartott szabály valóságos játék lett.
- A becsület azt diktálná - mondta egy napon Kellus -, hogy értesítsük a szomszédainkat…
- Az európaiakat? - csúfolódott Warkov. - Csak tudják meg, hol lakik az Úristen!
- Különös telepítési alapelv, Warkov! Egy szép napon európaiak, ázsiaiak és óceániaiak egyformán alkotják majd a Moll lakosságát. Úgy érzem, hogy a Szövetség nem lesz többé az, ami eddig volt… A többi támaszpontnak éppúgy lehetnek kellemetlenségei, mint nekünk. Beszélek Chafiróval.
Kellus megint csatát nyert.
- Mégsem vagyok elégedett - mondta Natasának még aznap este. - Van itt még egy csomó dolog, ami nyugtalanít, sőt aggaszt…
Az asszony a férje hajába túrt.
- Tudod, mit mondok én neked? Rád kellene bízni a támaszpont igazgatását…
Kellus bosszúsan legyintett.
- Nem erről van szó… Megállapítottuk, hogy Bumm-Bumm élő adó-vevő készülék, amely négy különböző fajt tart a befolyása alatt. Sikerült békességet teremtenünk azzal, hogy módosítottuk rádióbeszélgetéseink hangját. Mostanában Warkovval, Gallelával meg Dozzival napokon át a madár áltollaival foglalkoztunk. Azt hiszem, kincset érne az embernek, ha megismerhetnénk… De hát…
Elhallgatott, gondjaiba merült. Azután felállt, a támaszpontra köszöntő lila alkonyt figyelte. A folyó túlpartján a jól ismert alak táncolt két lábán.
- …egy csomó dolog - motyogta Kellus. A felesége mellé lépett. - Bumm-Bumm még mindig csupa rejtély. Meg a vakondok is meg a darazsak meg…
- Miért ne? Hiszen te magad mondtad nemegyszer, hogy a csillagok még sok millió meglepetést tartogatnak az embernek meg a tudományának. Te elvégezted a munkádat, minden rendben van. Egy napon a Moll lakott és boldog bolygó lesz. És ezt neked köszönhetik az emberek. Néha még az is eszembe jut, hogy itt maradhatnánk. Most már megengedheted magadnak, hogy szabadon élj, nem gondolod?
Kellus a feleségére nézett és mosolygott.
- De igen. Nekem is eszembe jutott… De Bumm-Bumm izgat. - Tekintete újra a sötétedő vidékre siklott. Az égen már csillagsávok tünedeztek elő. A holdak még nem keltek fel, de a Canope arany fáklyája már ott tükröződött az épületek homlokzatán.
- Valami nem stimmel - folytatta Kellus. - És nemcsak én érzem így, Dozzi is célzott rá valamelyik nap. Az ember azt hinné… azt hinné, hogy Bumm-Bumm, a pókok, a darazsak meg a kopogóbogarak külön csoportot alkotnak…
- De hiszen a Földön is volt ilyesmire példa, nem? Ausztráliában másfélék voltak az állatok, nem olyanok, mint amilyenek bárhol másutt éltek.
A férfi a fejét csóválta.
- De azok idegenek voltak. Többször is bebizonyították. És Bumm-Bumm is idegen ebben a világban. Nem ide való. Éppen azon töprengek, hogy vajon valóban állat-e?
Natasa a szemöldökét ráncolta.
- Micsoda? Azt akarná mondani, hogy gép is lehet?
- Nem éppen gép, az nem. De a földi genetikusok több mint százötven évvel ezelőtt izgalmas kísérleteket végeztek. Androidákat hoztak létre, amelyek értelmesen viselkedtek, és amelyek a maguk szakterületén felülmúlhatatlanok voltak.
- Bumm-Bumm androida lenne?
- Nagyon is lehetséges. Már együtt dolgozunk a többi csoport munkatársaival.
- És beszéltél nekik a feltevésedről?
- Még nem… De holnap beszélek. Akkor zavartalanabbul folytathatjuk a munkát. A Bumm-Bumm V-plexusa izgatja a biológusokat. Egyszerűbb formában a vakondoknál meg a darazsaknál is megvan. A kopogóbogarakkal meg a pókokkal más a helyzet…
- Tudom - mondta gyengéden Natasa. - Az X alakú mirigy, igaz?
- Úgy van. Majd elmesélem, mire jutunk - mosolygott rá a férje.
Másnap este felvillanyozva tért haza.
- Senki sem nevetett ki - lelkendezett. - Győztem… Nemcsak hogy mindannyian együtt dolgozunk, de még az elektronikus meg a vegyész srácok is velünk töltik az idejüket. Tudod, mit akarunk megpróbálni?
Az asszony a fejét csóválta, kicsit megrémítette a férje csillogó szeme.
- Különleges adót szerkesztünk - mondta. - Olyan szerkezetet próbálunk csinálni, amelynek segítségével beszélhetünk Bumm-Bummal.
- Nem gondolod, hogy túl messzire mentek? Komolyan gondoljátok, hogy Bumm-Bumm felsőbbrendű lény, akivel ugyanügy lehet beszélni, mint az emberrel?
- Nem egészen, de majdnem. Igazság szerint Gesraud, a vezető biológus úgy véli, hogy Bumm-Bumm "kapcsolható androida". Vagyis meghatározott stimulációkra válaszolnia kell.
Natasa vállat vont.
- Jó, elismerem, hogy szereti az andalító muzsikát. És dühbe gurul, ha pofázunk az éterben. De hol van ez még attól, hogy…?
Kellus dühös lett, nem felelt.
Két nappal később rekkenő hőség volt, de "Berg meg a bandája" - ahogyan Chafiro nevezte őket - rá se rántott: megtalálta a megoldást.
Finis
- És beszél? - kérdezte a kis Carel.
Kellus elnevette magát, és Bumm-Bummra mutatott, a madár mozdulatlanul állt a rét közepén, a támaszpont személyzetének több mint a fele ott állt mellette.
- Inkább énekel - felelte Kellus. - Csak az a baj, hogy gyakran vált hullámhosszt, és nagyon kell ügyelni, ha követni akarjuk…
- És mit mesél?
- Csacskaságokat… Olyasmit, ami nem túlzottan fontos.
Még néhány lépést tettek.
A rövid molli tavaszt kiszorította a nyár. Kék legyek cikáztak a délutáni Wize forró sugaraiban. A pillangófák lángvörösbe váltottak, a folyóban két örvény közt mikroszkopikus nagyságú halak raja csillant meg.
- Valójában nem nagyon értjük Bumm-Bumm beszédét - magyarázta Kellus a feleségének. - De egyvalamiben bizonyosak vagyunk: tudja, hogy hallgatjuk. Nagyon értelmes androida. Ha sikerül megértetnünk vele magunkat, hasznos szövetséges lesz.
- Akkor hát már semmi sem izgat?
Ránézett az asszonyra, és elmosolyodott, évek múltán és naprendszernyi távolságokkal maga mögött, újra felfedezte az örök nőt meg változatlan gondjait.
- Dehogynem - felelte. - Ami nagyon is természetes. Szeretném tudni, kik alkották Bumm-Bummot meg a darazsakat, a táncoló pókokat meg a kopogóbogarakat… Szeretném tudni, vajon kipusztultak-e, vagy valahol várakoznak ránk. De főleg azt szeretném tudni, mire való Bumm-Bumm…
Odaértek a támaszpont tagjaihoz, nők-férfiak körben állva fecserésztek. Bumm-Bumm mozdulatlanul, mint valami óriási karikatúraszobor szegezte csőrét a bonyolult készüléknek, amelyet Dozzi két napja keresztelt el "bumm-bummozó"-nak.
- Berg - szólította meg Kellust Chafiro sugárzó mosollyal -, maga lesz a jövendő Moll atyja. Nem tudom, ki hagyta itt nekünk ezt az ajándékot, de ez a fránya madár még nagy szolgálatokat tehet nekünk.
- Éppen azon töprengtem - helyeselt Kellus -, hogy vajon azért csinálták-e, hogy szolgálatokat tegyen valakinek… Vagy valami másért.
- Bumm-Bumm! - rikkantott Bumm-Bumm, mintha megértette volna, amit Kellus mondott.
A nyár elrohant, a fű elsárgult. A folyó vékony csermellyé zsugorodott. A pillangófák szomorkás bokrokká vedlettek. A csaknem fehér égen a Wize csupán forró szikra volt. A megjavított Transzponáló ontotta az anyagot a támaszpont kibővítéséhez. Jelezték az első "civilek" érkezését.
A Marson az új Szövetségi kormány békés és gyenge volt. Néhány világ követelte a függetlenségét, ami azonban csupán félénk próbálkozás volt, alig sejtette a bekövetkező óriási felfordulást.
- Behoztam - jelentette Kellus, amint Chafiro irodájába lépett.
- Mit?
Az ornitológus vaskos, fekete kötésű könyvet tett az igazgató elé.
- Itt a Bumm-Bumm teljes irattartója. Vagyis azoké az ismeretlen eredetű androidáké, amelyeket a Wize naprendszer Moll nevű bolygóján fedeztek fel a Négy Mars-vidék Szövetségének diadalmas kutatói.
Chafiro dörmögött valamit, mosolyogva tapogatta a dossziét, azután fintorogva mondta:
- Magánál sose tudja az ember, Berg, hogy igazán vége.
- Teljes joggal… - bólintott Kellus, és; leült. Az arca pihent volt, fiatalabbnak látszott, bár göndör hajában több lett az ősz tincs.
Chafiro felsóhajtott.
- Mit forgat a fejében, Berg? Zeneszerzőt akar csinálni a muzsikás struccából, vagy jelöltetni akarja a választásokon?
- Ha már zeneszerzőről van szó, én vagyok az - mondta Kellus. - Bocsásson meg a szerénytelenségemért! - Ezzel papírköteget húzott elő a dzsekije zsebéből. - Ez az irattartó lesz annak a folytatása, amelyiket az imént átadtam magának.
- És mi lesz a témája?
- Továbbra is Bumm-Bumm. Pontosabban szólva, Bumm-Bumm szerepe. - Kellus karba tette a kezét, és az igazgató szeme közé nézett. - Mi a véleménye, Chafiro, vajon milyen célból szerkeszthettek egy ilyen androidát?
- Fogalmam sincs róla… És rosszul teszi, ha ezzel foglalkozik. Bumm-Bummot meg ezeket a rémséges rovarokat idegenek csinálták, Berg, olyan lények, akiket valószínűleg sohasem ismerhetünk meg. - Chafiro felállt, kijött az íróasztala mögül, és testvériesen Kellus vállára tette a kezét. - Higgye el nekem, így is minden rendben van. A Mollt be fogják telepíteni, Bumm-Bumm afféle érdekesség, látványosság lesz majd. Egyébként benyújtottam a Szövetségnek a zászlótervezetet, a maga átkozott struccának alakját javasoltam rá, halványkék mezőben.
Kellus mosolygott.
- De tudnunk kell! - makacskodott. - Némelyik világban különös romok vannak, és a Naprendszeren kívüli régészek megpróbálják kideríteni, milyen civilizáció hagyta hátra őket. A Vialle-rendszer Pfuj-Holdján olyasmit fedeztek fel…
- Tudom! Tudom! Bumm-Bumm azonban androida, éppúgy, mint a vakondok meg a többi istencsapása… Úgy szaporodik és viselkedik, mint az élőlények, még akkor is, ha olyan, mint egy… játékszer.
Kellus felpattant.
- Mit mondott?
- Én? Hogy Bumm-Bummnak semmiféle…
- Dehogyis! Azt mondta, játék, olyan, mint egy játékszer!
- Úristen, Berg, csak nem azt akarja…?!
Kellus azonban már az udvaron volt.
A "bumm-bummozó" készen állt, Kellus az olvasófej elé helyezte a szalagot. Azután felállt, felemelte a kezét.
- Jó néhány éjszakai munkámba került, a feleségem a megmondhatója. Nem azért mondom, hogy hencegjek, csak azért, hogy mindenki megértse: komoly kísérletről van szó. Erre a szalagra egyfajta zeneművet rögzítettem. Sohasem voltam művészember, sohasem voltam tisztában a zene alapszabályaival. Minden adatot felhasználtam azonban, amit a Bumm-Bumm madárról az utóbbi hónapok alatt összeszedtünk. - Az óriás madár felé fordult. A sokszögű szemben csillogott a napfény, a hosszú nyak szelíden lebegett a hallgatóság felett. - Alapjában véve a zene, amelyet le fogunk játszani, ezeknek a különféle műveknek a szintézise, amelyekről tudjuk, hogy mély hatást gyakorolnak Bumm-Bummra. Semmiféle eddig ismert darabra nem hasonlít, mégis vagy éppen ezért ez a zene talán emlékeztet arra a nyelvre, amelyet azok használtak, akik hajdan Bumm-Bummot meg a többi androidát készítették.
Elhallgatott, Warkov elindította a szalagot, közben Dozzi meg a rádiótechnikus a készülékre ügyelt.
Ekkor meglepő muzsika hangzott fel. A ritmusa elég élénk, gyors volt. Különös változású futamok, szünetek meg felzendülések váltakoztak benne. Nem volt túlzottan kellemes, de azért sugallt valamilyen jelentést, talán rohanást, talán harci viadalt idézett.
És a Bumm-Bumm madár mintha felélénkült volna tőle. A nézőközönség óvatosan hátrált. A két hatalmas lábat görcsős remegés fogta el. Chafiro nyugtalanul nézett Kellusra. Az ornitológus azonban megnyugtatta mosolyával.
Bumm-Bumm hirtelen ide-oda kezdett futkosni. A maga módján igazodott a zene üteméhez, és több percen át széltében-hosszában végigcikázott a réten, a fába úgy mozgott, mint a rugó, vörös csőrét, mint valami gerelyt, előreszegezte. Áltollai mozdulatlanok voltak, azután hirtelen hátracsapta őket. Ekkor a muzsika ritmusa felgyorsult, és Bumm-Bumm elindult. Mint egy elképesztő élő gép, egy pillanat alatt a rét szélére ért, és a száraz leveleket magasra szórva eltűnt a dombok közt.
- Tessék! - kiáltotta vidáman Kellus. - Zenére jár…
Minden tekintet rászegeződött.
- Nyugodjanak meg - folytatta -, vissza fog jönni!
- Nagyon hiányozna nekünk. De azt hiszem, nagyjából elértük, amit akartunk. A szó szoros értelmében zenére jár.
- Még hogy jár? - ámuldozott Chafiro. - Úgy fut, mint akinek ég a tolla.
- Hát persze - lelkendezett Kellus, közben leült a "bumm-bummozó" dobozára. - Sokat töprengtem rajta, vajon mi lehet a Bumm-Bumm szerepe, hogy mit vártak tőle a… mondjuk, hogy a szerkesztői. Tanulmányoztam a morfológiáját, újra meg újra végiggondoltam, és arra a következtetésre jutottam, hogy ekkora lábakkal…
- Versenyfutó - döbbent rá Chafiro. - Versenymadár…
Kellus helyeslően bólintott.
- Az ismeretlen faj nagyon fejlett lehetett, ha ilyen értelmes androidát tudott alkotni - mert értelmes -, pusztán azért, hogy versenyállatot csináljon belőle…
Ebben a pillanatban Bumm-Bumm újra felbukkant, vágtájában porcsíkot hagyott maga mögött. Átugratott a folyón, a nézősereg előtt elsuhant, mint a nyíl, azután megint eltávolodott, lábával úgy dübörgött a talajon, mint két mesebeli hajtórúddal.
- Fantasztikus! - csodálkozott Chafiro. Odament Kellushoz, és mosolyogva mondta neki: - Na de… mi lehet a többiek szerepe? A vörös darazsaké, a pókoké meg a…
Kellus széttárta a karját.
- Az már a kollégáimra, a többi szakemberre tartozik. Nagyon jól tudja, Chafiro, hogy utálom a felesleges gondokat.
Közelgett az ősz, amikor a Transzponáló ontani kezdte a civil csoportokat, a Moll pionírjelöltjeit, akik meglepetten, tágra nyílt szemmel nézték, amint a komoly képű technikusok dudorásznak körülöttük.
- Ezek mind bolondok - jelentette ki egy kövér asszonyság, a Vénusz-lakókra jellemző rekedtes hangon. - Vagy pedig ferde szokásaik vannak…
Chafiro meg Kellus az egyik új torony teraszáról figyelte a békés elözönlést.
- Egy szép napon - jelentette ki Chafiro - a Moll atyjának tekintik majd magát, amikor ez a világ már független lesz, mert minden világnak ez lesz a sorsa. Úgy fogják emlegetni: az az ember fejtette meg a Bumm-Bumm madár meg a fosszilis androidák titkát…
- Meglehet - helyeselt Kellus. - Hacsak nem mint zseniális zeneszerzőt, akinek főműve: A Bumm-Bumm madár vágtája - számtalan különféle hangszerre, hat tételben: próbavágta, start, első futam, célegyenes, második futam és finis…
Ebben a szent pillanatban a Bumm-Bumm madár szédületes sebességgel haladt el a támaszpont mellett, és büszkeségtől mennydörgő Bumm-Bumm!-ot rikoltott.
Szoboszlai Margit fordítása