MARTON BÉLA

U T A Z Á S   A   V É N U S Z R A

F A N T A S Z T I K U S   R E G É N Y

TÁNCSICS KÖNYVKIADÓ

Szaklektor
KULIN GYÖRGY

© Marton Béla, Budapest 1960

60.2613   Athenaeum  Nyomda,  Budapest   (F. v.  Soproni  Béla)
A kiadásért felel Kádár István, a Táncsics Könyvkiadó igazgatója
Felelős  szerkesztő:  Kőszegi Imre.  Műszaki vezető: Faragó Imre
16 000  példány,  14  (A/5)  ív.    MSZ 5601-54.  Budapest,  1961

ELŐSZÓ

Vannak olvasók, akik egy fantasztikus regényben nem is kutatják, hogy a leírtak mögött van-e valami valóság, lehetőség – vagy nincsen; számukra az a fontos, hogy a könyv lekösse figyelmüket.
De nyilvánvalóan akadnak sokan, akik szeretnék tudni, mi a tudomány álláspontja, hol húzódik az a határ, amit az író képzelete átlépett.
Minden fantasztikus regényíró számára kötelező: „Költő, hazudj, de rajt' ne fogjanak”, vagyis ne állítson olyan fizikai képtelenségeket, amiket egy gyerek sem hisz el, de lehetőleg olyat se, ami a tudomány alapelveivel ellenkezik.
Mit tudunk a Vénuszról? Összehasonlíthatatlanul kevesebbet, mint például a Marsról. Egy Vénusz-regény írójának tehát sokkal nagyobb a költői szabadsága, mint mondjuk egy Mars-regény írójának.
A Vénuszt állandóan áthatolhatatlan sűrű felhőréteg borítja, s azon a legerősebb távcsövek sem tudnak áthatolni. Ismerjük azonban méreteit, amelyek valamivel kisebbek a Föld adatainál. Tudjuk, hogy 225 nap alatt végez egy keringést a Nap körül, de nem ismerjük tengelyforgás-idejét. Műszereink csak külső légkörét vizsgálhatják, nincsen tehát tudomásunk arról, hogy van-e vize, s milyen levegőjének összetétele. El sem tudjuk képzelni, hogy ha van élet, milyen annak formagazdagsága. A rádiótávcsövek felfedezték, hogy légkörében villámlásszerű elektromos kisülések vannak. Sarkai körül ott is feltűnik a sarki fény, és egyes megfigyelések szerint pólusait fehér takaró borítja. Holdját nem ismerjük.
A költői szabadság tehát ismereteink határánál kezdődik. Ha a regényíró mégis beszél a Vénusz holdjáról, annak kicsinek kell lennie, mely oly közel kering, hogy mai műszereinkkel még nem lehetett felfedezni.
Annak ellenére, hogy az írói szabadság igen tág, mégsem könnyű manapság jó fantasztikus regényt írni. Könnyen megeshet ugyanis, hogy mire egy kézirat nyomdafestéket lát – a fantáziából valóság lett. Sőt ami a könyv írásakor merész álomnak tűnt, a könyv megjelenésekor már szegényes fantáziának minősül.
Mi tette naggyá a fantázia klasszikus nagyjait, Vernét, Jókait, Wellst? Nyilvánvalóan az, hogy álmaikból sok minden valóra vált, sőt olyanok is beteljesedtek, amiről álmodni sem mertek.
Jósok voltak? Nem, hanem a tudomány és a technika csíráiban meglátták a gyümölcsöt. Ismerték koruk tudományos törekvéseit, és intuíciójuk messzebb látott, mint koruk maradi dogmatikusai.
Aki nagyon benne él egy korban, annak meg kell látnia a fejlődés törvényszerű útját, s ennyiben a jövőbe is lát.
Marton Béla regényeiből állandóan kicsendül egy boldogabb korszak, egy emelkedettebb szellemű emberiség, egy kollektív társadalom eszméje, amelyben az ember az embernek testvére. Ez a tiszta társadalmi légkör adja regényének alaphangulatát. Nem lehet azt ráfogni, hogy utopisztikus. Nem paradicsomi végállapotot ábrázol, mert az örök fejlődés kapuit nyitva hagyja az egyén, a társadalom és a technika számára is.
Fantáziájának gazdagságából bőségesen áradnak a meglepetésszerű események és fordulatok. A Vénusz a fejlődés törvénye értelmében más, mint a Föld, és ezt erősen hangsúlyozza. Nem folyamodik olyan olcsó megoldáshoz, hogy a földi ember megszokott környezetre talál. Ezeknek a más viszonyoknak leírása pozitív irányban tágítja képzeletünket azáltal, hogy a geomorf és antropomorf megoldásokat kerüli.
Sok vita folyik arról, hogy a fantasztikus regényeknek van-e helyük irodalmunkban. Azt látjuk, hogy ez a műfaj nyugaton és keleten egyaránt virágzik. Él és virágzik, mint a művészet, a zene, amely kitörülhetetlen az ember szükségletei közül. A fantázia a fejlődő szellem természetes velejárója.
Amikor a gyermek elérkezik ahhoz a korhoz, amelyben, számtalan formában felteszi a legképtelenebb kérdéseket: mi lenne, ha… – ilyenkor belépett a fantázia korszakába. És nem mindegy, hogy a fantáziára éhes szellem milyen táplálékot kap.
Ha valaki egyszer statisztikát készítene arról, hogy a bátor kutatók, igazi feltalálók, újítók hogyan vélekednek a fantasztikus regényekről, talán érdekes eredményre jutnánk. Bizonyos, hogy sok ilyen mai felnőtt olvasmányai között felfedeznénk a fantázia klasszikus nagyjait.
A fantázia tehát nemcsak szükséglet, hanem pedagógia is egyben.
Bár minél több pozitív irányzatú fantasztikus regényt adhatnánk ifjúságunk kezébe – olyanokat, mint Marton Béla regénye.
Budapest, 1960 január
Dr. Kulin György

I. Fejezet

ÜZENET A CERESZRŐL

A Héliosz csillagvizsgáló hosszú figyelőtermébe a nyitott ablakon át csak mint halk zümmögés szűrődött be a közeli géptermek egységeinek surrogása. Ezt az egyhangúságot hirtelen éles ti-táá, ti-táá, ti-táá jelzés, a sok száz éves Morse-rendszer „a” betűjének hangos, háromszoros hívó jele szakította meg.
A-betű! Egyezményes jel az egész Földön. Attention! Figyelem!
A műszertáblán parányi, de vakítóan erős fényű bíborpiros lámpa gyulladt fel. Figyelem!
A bíbor fényt a pillanat töredéke alatt egy zafírkék lámpa felgyulladása követte, jelezve, hogy az automata kapcsolók már ráálltak a hang– és fényvevő mikroparlefoton készülékekre, a rögzítők is készültségbe léptek, és a csillagvizsgáló minden helyiségében elhangzott a figyelmeztetés; Figyelem! Vétel következik!
Porter, az ügyeletes csillagász felugrott asztala mellől, de még a műszertábláig sem jutott, máris felvillant a „Vevő” nagy opáltábláján Morrisnak, az „Ionoszféra 47” űrállomás közismert vezetőjének, kerek, mosolygós arca:
– Jó estét, földi kollégák! Jó estét! Jelzést kaptam a Ceresz kisbolygóról! Közölték, hogy mai adásuk nem a szokásos időben, 20 órakor kezdődik, hanem 16,30-kor. A relés erősítést mi adjuk, a 47-es ionoszféra-telep. Vételünk kitűnő. Kérem a vevők behangolását. Hullámhosszunk 20 centiméter. Pontos idő 16,10,13. Tíz perc múlva újra jelentkezem!
Morris közlését a Föld több, mint kétezer kisebb-nagyobb csillagászati figyelőhelyén, technikai központokban, számos egyetem vagy fizikai kutatóintézet laboratóriumában, fényújságok, klubok és magánlakások megszámlálhatatlanul sok készülékén egy időben vették.
Egész bolygónkon már ötödik hónapja minden este nyolckor a Ceresz kisbolygón tartózkodó földi kutatóexpedíció jelentését figyelik. Ekkor megszűnik minden más földi adás, és csak egész különleges esetekben szólalnak meg a „készültségi” állomások.
Ha tehát a cereszbeliek rendkívüli időpontban óhajtanak közlést adni, ez vagy azt jelenti, hogy valami baj van, vagy pedig valami rendkívüli, érdekes hírt kívánnak elmondani. Ezt tudta mindenki, és így mindenhol növekvő türelmetlenséggel és fokozódó izgalommal nézegették az órákat. (Ezek az egész Földön azonos időt mutattak. A nehézkes zónaidő-rendszerrel már vagy százötven éve szakítottak.)
Tizenhárom másodperccel fél öt után – tizenhárom másodperc alatt ért a rádióhullám a Cereszről a Földre – megjelent a parlefoton készülékekben a cereszi expedíció vezetőjének, Swen Axellnek bozontos, ősz feje. Tisztán csendült fel a hangja...

De hát hogyan kerültek emberek a Cereszre?
Mielőtt az olvasó megtudná, hogy került Swen Axell, a kiváló tudós, kétszáz főből álló expedíciója élén a Ceresz kisbolygóra, ismernie kell az előzményeket is. Az Axell-expedíció ugyanis már azért kelt útra, hogy kiszabadítsa cereszi börtönéből a véletlenül odakerült földi űrhajósokat. Az első földi emberek különös körülmények között vetődtek el a Cereszre. Ismeretlen kozmikus erők 2223 márciusában kilökték Marson túli pályájáról a 780 kilométer átmérőjű, kis Ceresz bolygót. Ennek folytán a Ceresz elsuhant a Föld mellett és szörnyű katasztrófát okozott az északi félgömbön. Tizenkét millió ember pusztult el. A magasban tartózkodó léghajók ezreit ragadta magával ez az égi kőgolyó, kiszakított egy részt a Föld légköréből is, azután másodpercenként 26 kilométeres sebességgel tovaszáguldott – a Vénusz felé.
Tizenegy földi űrhajó ötvenkét emberrel és egy kutyával csodálatos módon többé-kevésbé sértetlenül szállott le a Cereszen. Komor sziklás sivatag, csekély oxigéntartalmú, szerencsére mérges gázoktól mentes légkör fogadta őket. Semmiféle szerves életnek még csak nyomára sem bukkantak. Az igen ritka légkör miatt éjjel dermesztő hideg, nappal pokoli forróság ellen kellett védekezniük. Ha e tizenegy űrhajó rakománya közt nem lett volna néhányszor tíz tonna sűrített élelem, gyógyszer és energiafelszabadításra alkalmas gépi berendezés, üzemanyaggal együtt, akkor oxigéntartalékuk kimerültével, néhány nap alatt nyomorultul elpusztultak volna. De az „égi hajótöröttek” nem adták meg magukat, jóllehet a Földön alig elképzelhető mostoha körülmények közé csöppentek. Néhány nap múlva oxigént, vizet és meleget állítottak elő. Foggal és körömmel harcoltak életükért, ész és akarat segítségével hódítva meg minden parányi életfenntartási lehetőséget. És kitartásuk lassan felülkerekedett a kezdeti nehézségeken.
De mégis elbuktak volna, ha nem találják meg és nem tudják felhasználni a Ceresz egykori lakóinak technikai létesítményeit.
Valamikor a Mars bolygó pályáján túl léteznie kellett egy, a Marshoz hasonló nagyságú bolygónak. A múlt századok csillagászai Phaéton névre keresztelték cl feltevésük gyermekét, amelyet valamely ismeretlen kozmikus erő darabokra zúzott. A katasztrófát megelőző évmilliárdok során e bolygó lakói bámulatosan magasfokú technikai tudásra tettek szert, és olyan berendezéseket létesítettek, amelyek messze túlszárnyalták a földiek jelenlegi felkészültségét ís.
Hatalmas és a természet erőit felhasználó napfény– és hőgyűjtő, oxigénelőállító, valamint esőcsináló berendezéseikkel próbálták életlehetőségeik romlását kiegyensúlyozni. Barlangokban, mesterséges napfény és meleg felhasználásával termesztettek növényeket. Mesterségesen előállított vizüket 300-400 méter mélyen fekvő medencékben gyűjtötték. A bolygók visszavert napfényét színképösszetevőikre bontva, egyes színképvonalakat felerősítve üzentek más bolygókra.
Nem tudjuk, hogy mennyi ideig tartott küzdelmük, de egyszer csak, úgy látszik, kilátástalannak ítélték a harcot és otthagyták lakóhelyüket. Csodálatos űrhajókat építettek és milliószámra költöztek el valahová, egy életképesebb másik bolygóra. Sok mindent otthagytak régi otthonukban, és most a Phaéton töredékének tekinthető Ceresz kisbolygón a földi pionírok megtalálták hagyatékukat.
Ez mentette meg a hajótörötteket a biztos pusztulástól.
Persze, ki kellett találni, hogy miképpen lehet használni e technikai csodákat. Felépítési elvüket nem tudták megfejteni; erre sem idejük, sem módjuk nem volt. De hasznukra fordították az oxigént, a meleget, a vizet és mindazt, amit ezek a különös berendezések évszázezredek óta megszakítás nélkül állítottak elő. Csíraképes növényi magvakat is találtak és életre keltették.
Egy hatalmas barlangban három, látszólag teljesen új, egyenként 1500 személy befogadására alkalmas gömbűrhajót fedeztek tel. Használatuk módjára nem tudtak rájönni, noha a léghajók mellett felállított képfényadó készülék – ki tudja, hány százezer év óta és milyen energiaforrásból táplálkozva – mozgó és álló képsorozatban bemutatta a gépek építési, szerelési és használati módját. Egy évi s három hónapi cereszi tartózkodás után végre sikerült nekik részben a Vénuszról visszaverődő napfény egyes alapszínvonalainak felerősítése, részben pedig saját maguk által épített radarrádió segítségével életjelt adniuk. A Földön ezt észrevették, jelzéseiket megértették és elhatározták, hogy öt űrhajót küldenek megmentésükre, s újabb kétszáz főből álló kutatóexpedíciót indítanak útnak.
Történetünk az Axell vezetése alá helyezett expedíció előkészületeivel kezdődik. A Világtanács másfél millió önkéntes jelentkező közül választotta ki a szerencsés kétszázat, akiknek az a feladatuk, hogy felváltsák a Ceresz akaratlan pionírjait, majd megkíséreljék: eljutni a Vénusz bolygóra. Bár az űrhajózás sokat tökéletesedett az utóbbi időben, s már rendszeres járatok jönnek-mennek a Föld és a Hold között, a vénuszi utazás rendkívüli veszélyessége senki előtt sem lehetett titok.
Így ezekben a napokban a Föld minden lakójának figyelme a Szahara nevű, egykori sivatagban létesített nagy légikikötő felé irányult, ahol már gyülekeztek az indulásra a bátor űrhajósok.

II. Fejezet

MEGISMERKEDÜNK TOM HARDYVAL ÉS KUTASI ÉVÁVAL

A Keopsz nevű repülőtéren normális körülmények között sem volt soha egy percnyi nyugalom. Sem nappal, sem éjjel. (Igaz, alig lehetett éjjelnek nevezni a négy-öt kilométer magasban lebegő, „műnap”-nak nevezett világító testből kisugárzó, vakító fénnyel világossá tett, második napszakot.) Ezen a kontinensközi forgalmi csomóponton állandóan zúgtak a légcsavarok, süvítettek a fel– és leszálló rakéták, és ha a fogadótornyok radarhullámai láthatók lettek volna, a légtér bizonyára állandó tűzijáték káprázatos fényében úszott volna. De a keopszi repülőterek megbirkóztak a mostani megnövekedett forgalommal is. Hozzászokhattak az ilyesmihez, hiszen ez a hely arra volt kijelölve, hogy a világ konstruktőrei itt mutassák be legújabb típusú alkotásaikat. Így aztán egy-egy szenzációsabbnak ígérkező szemlén néhány tízezer gép „landolt” a xurol pályákon.Amióta a repülés üzemanyagának kérdése elvesztette a korábbi századokban oly komoly jelentőségét, és gépeink a kilométerek százezreit futják be, az ideutazás a Föld bármely pontjáról jelentéktelen kirándulássá vált. Most persze, amikor a Világtanács innen fogja útnak indítani a cereszi expedíció gépeit, itt gyülekezett össze nemcsak az űrhajók kétszáz utasa, a sok hozzátartozó, hanem a hivatalos személyeken kívül sok százezernyi érdeklődő is.
Tom Hardy ultrahangmérnököt, miközben a szálló parkjának virággal szegélyezett ösvényén a Keopszi Repülőterek Központi Irodája felé baktatott, csak egy utas érkezése érdekelte ebben a pillanatban:
– Vajon megjön-e ma Éva? – kérdezte önmagától. – Ha 7,20-kor indult Párizsból, 10 óra körül itt lehet. Fél tíz... Hol is száll le ma a Párizs-Fokföld-i masina?
A Központba megérkezve odalépett a nagy terem egyik falát beborító jelzőtáblához. Szeme végigfutott az ábécé-sorrendben feltüntetett nagyobb indulóállomásokon. Palmas, Papeete... Parenzo... Párizs. Hű, de sok párizsi utasgép van! Párizs-Fokföld. Ez az. Keopsz... 419-es regiszterszám. Megnyomta a megfelelő gombot, és a keopszi 32-es számú repülőtér második szektorán kis számtábla villant fel: 10 óra 23 perc. Ugyanakkor, különböző nagyságú lyukakkal átfúrt, tenyér nagyságú hófehér kártyalap esett ki a gép jegykiadóján. Kivette a lapot: 145-ös számú kocsi – olvasta le róla. Felült az épület előtti kocsi-pályaudvaron a karton jelezte, egy sínen járó, kis dodgem-félére. A lyukasztott kartont behelyezte az indítószekrénybe, lenyomta a pedált, és a kis jármű halk brummogással – mintha üdvözölte volna utasát – máris elindult a 32-ik repülőtér második szektora felé. Persze mehetett volna Tom légitaxin is, mint sok más érkező vagy induló útitársa, de gyerekesen örült ennek a régies utazási módnak és kényelmesen elterpeszkedve szemlélte a körülötte cikázó sokszínű nyüzsgést.
A szinte gondolkodni látszó kocsi pedig, pontosan követve a lyukasztott karton utasításait, sebesen száguldott tova. Búgó hang és külön jelzőtábla figyelmeztette az utast: „Megérkeztünk!”
– Érkezés 10,23-kor a második starthelyen! – szólalt meg egy miniatűr parlefoton készülék..
Éppen feltűnt egy karcsú, fehér, hangtalanul alásikló gép. No nézd csak, micsoda ócska tragacs, légfékes – villant fel még Tom agyában egy halvány, alig tudatossá váló gondolat. De a következő percben már sietett menyasszonya elébe. – Tom!
– Évikém!
A szavak hangsúlya félreérthetetlenül kifejezett mindent.
Tom egy párizsi kiállításon ismerte meg budapesti menyasszonyát, a ragyogóan szép és okos Kutasi Évát, aki mint xurolhegesztő mutatta be ott, ultrahanggal működő, kisméretű, de bámulatos teljesítőképességű, saját találmányú hegesztőkészülékét.
A xurol, korunk e csodálatos találmánya, amely messze felülmúlja a megelőző századok ügyes műanyagjait, életünk nélkülözhetetlen segítőtársa. Házakat építünk belőle, sérülésnél plasztikára alkalmazzuk, mint ruhát hordjuk, de az űrhajónak is ez az anyaga. Felhasználhatósága korlátlan. Napról napra újabb, életünket, munkánkat, szórakozásunkat segítő találmányok készülnek belőle. (Éva méltán lehetett büszke rá, hogy a cereszi űrhajókat siettek ellátni a Kutasi-féle XH 3-as kis univerzálokkal.)
Tom figyelmét felkeltette a kiállításon az ultrahang újszerű felhasználása. Megismerkedett a leánnyal és őszinte csodálattal adózott az alig 22 éves technikus munkásnő szellemes ötletének. De közben ő is felfedezett valamit, azt, hogy ez a budapesti kisleány nemcsak zseniális feltaláló, hanem... átkozottul csinos nő is.
Áthelyeztette magát Budapestre. S miután hiába várta a behívóját a cereszi utazásra, feleségül kérte Évát. Már megkapták új, közös lakásuk kiutalását, kitűzték az esküvő napját, amikor váratlanul mégis megjött Tom beosztása az expedícióba. S azonnal indulnia kellett!
Éva agyán átsuhant a gondolat, hagy arra kéri vőlegényét, kérje felmentését. De rögtön rájött, hogy ő sem tudná tovább igazán becsülni Tom Hardyt, ha képes lenne visszalépni ettől a nagy kitüntetéstől, ettől a merész vállalkozástól, a „század legnagyobb utazásá”-tól.
Sokáig hallgatott. Fényes szeméből parányi könnycsepp surrant le nesztelenül, hogy Tom kezén alig látható nyomot hagyva legördüljön valahová.
– Tom drágám, menj el, várni fogok rád!
Tom agyában – erre a válaszra – a technikai formulák között útnak indult egy új, legalábbis neki új, felfedezés: a nők szeretete valahol magasabb és tisztább régiókban születik, mint a férfiaké. Az érdeknélküli önfeláldozás oltárán. Hallgatott és csak nézte, nézte a leányt. Majd, mint akinek agyában a kétségbeesés mélypontján villan fel a mentő gondolat, arca felragyogott és majdnem összeroppantva Éva kezét, felkiáltott:
– Mielőtt elindulunk, megesküszünk!
És egyszerre könnyűnek érezte agyát. Szokása ellenére szaporán beszélve, fényes színekkel kezdte ecsetelni újszülött gondolatának gazdag jövőjét.
Tomnak másnap indulnia kellett. Megbeszélték, hogy Éva néhány heti szabadságot kér, vőlegénye után utazik, és az esküvőt ott tartják meg, elindulása előtt, Keopszban.
A Szahara legnagyobb, 470 négyzetkilométer kiterjedésű parkjában terült el a Keopsz település.
Valamikor régen Hotelvárosnak nevezték volna ezt a hatalmas kiterjedésű helyet. Amit korunk kultúrája kényelemben és fényűzésben nyújtani tud, az mind helyet kapott itt.
Elsők közt érkezett meg Keopszba az expedíció három krónikása: West, Kuper és Bartel. A teraszon együtt reggeliztek. Az asztalon álló látó-beszélő készülékben állandóan szemmel tarthatták az újabb és újabb repülőgépek érkezését. Egyszerre csak halk búgással jelentkezett a „belső” parlefoton, és a képlemezen Swen Axell mosolygós arca jelent meg.
– Jó reggelt, krónikás barátaim! – mosolygott rájuk. – Feltételezem, hogy szeretnének valamit hallani a legközelebbi napok programjáról? Ma fél kettőkor ismerkedő összejövetelt rendezünk a telep csillagvizsgálójának Szíriusz-termében. Számításom szerint addigra az expedíció tagjai közül már vagy százan megérkeznek. Kérem, tiszteljenek meg látogatásukkal. Viszontlátásra!
A kép eltűnt.
– No, nézzétek csak, ki jön itt! – kiáltott fel élénken Bartel. – Jól látok? Öreg fiú ! Walt King! Te vagy az?
– Bartel? – ámuldozott a megszólitott. – Hát te is velünk jössz?
Bemutatkozott a többieknek: King, űrhajó mérnök, a 48-as szektor űrhajó szakosztályától. Reggeli után elvitte a három krónikást a cereszi útra már előkészített rakétagépekhez. Negyed óra múlva a helyszínen voltak. Ott hatalmas, hófehérre lakkozott, egyenként száztíz méter hosszú, három pár keskeny, hátracsapott szárnnyal ellátott kúpszerű űrhajó sorakozott egymás mellett. Mintha mindegyikük óriási százlábúak hátán feküdne, alattuk apró kerekekkel ellátott tartókocsik voltak. A fehér géptesteket igen nagy szilárdságú hajókabin-ablakok két sora díszítette. Lenyűgöző látvány volt, ahogyan ott feküdtek egymás mellett, rendben. Csak arra vártak, hogy az ész életet öntsön beléjük és mozgásba lendítse őket.
Csak egy apró szerkezet megindítása... és a több száz tonna súlyú épületek útnak indulnak a Cereszre, majd onnan a Vénuszra. S mindezt a Földön élő öt milliárd ember egységes akarata hozta létre.
Hol vagyunk mi már azoktól az alapvető és új utakat kereső kísérletektől, amelyeket a XX. század második felében a Szovjetunió indított el. Amikor felvette a harcot az emberi kapzsiság és gőg ellen, s megindította a küzdelmet – nem embertársaik ellen, mint az ezt megelőző időkben, hanem – a világűr útjait tiltó sorompók ledöntésére.
Jó ideig csak némán szemlélgették technikánk e remek – biztonságot és erőt sugárzó – alkotásait.
– No! Megnémult a tisztes társaság? – szólalt meg Dormov, a térparancsnok. – Remélem, nem először látnak űrhajót?
Kinyitotta az egyik rakéta oldalajtaját, keskeny mozgólépcső simult a talajra és egyenként vitte fel a látogatókat a gépbe.
A „vendégek” egyik ámulatból a másikba estek. Külön könyvet lehetne írni a hajó belső berendezéséről!...
– Utazásuk során lesz még alkalmuk megbámulni lakásuk egy-egy jól vagy kevésbé jól sikerült részletét – mondotta a pilóta.
– Ha nem tévedek – kiáltott fel egyszer csak Bartel –, nekünk Axellnél kell lennünk.
– Nekünk is – mondta Dormov és King.
A Szíriusz-terem kellemes, hűvösre temperált és orchideáktól illatos levegőjében halk zsongással szófoszlányok úszkáltak. Az expedíció tagjai ismerkedtek egymással. Csaknem száz ember, sok férfi, néhány nő ült vagy sétált a teremben.
Egy-egy hangosabb felkiáltás ismerősök találkozását árulta el. Axellt, a világszerte ismert nevű tudóst széles embergyűrű vette körül.
Korunkban egy-egy tudós rendszerint csak tudományágának valamely részletével foglalkozik, Swen Axell dorpati professzort páratlan, átfogó tudása emelte a legmagasabb helyre. A csillagászatnak és melléktudományainak bámulatos adattömegét gyűjtötte össze boltozatos koponyájába, s az ilyen ember páratlan érték volt az olyan expedícióban, amely még mikrokönyvek formájában is csak igen korlátolt terjedelmű tudományos könyvtárt vihetett magával.
Nagyszerű kiegészítője volt ennek az elméleti tudósnak a helyettese, Joszif Rozsgyenszkij moszkvai akadémikus, akit mint a „szervezés nagymesteré”-t tiszteltek a világ tudományos köreiben. Az utóbbi évtizednek nem volt olyan nagyobb szabású, újszerű, úttörő vállalkozása (gátépítés, hegyáttörés, klímajavítás, gyárak és kutatóintézetek együttműködésének megszervezése stb.), ahol ne ő irányította volna a mérnökök és technikusok ezreinek és sok százezer tonnányi anyagnak a „találkozás”-át. Hogy a régmúlt idők egy már-már elfelejtett kifejezését idézzem: Swen Axell volt a cereszi hadsereg parancsnoka, Rozsgyenszkij a vezérkari főnöke.
Az összejövetelen őt is sokan ostromolták, hiszen ő volt az egyetlen, aki úgyszólván minden részletét ismerte a terveknek.
– Uraim! – szólalt meg az egyik megafon előtt egy sötétbarna arcú, 60-70 év körüli, fiatalos férfi. (Századunk korátlaga 120 év, és a legnehezebb feladatok egyike, hogy valakinek évei számát megbecsüljük.) – Van egy javaslatom.
– Halljuk! Halljuk!
– Sokan vagyunk ahhoz, hogy itt egyenként ismerkedjünk meg egymással. Próbáljuk meg egyszerűsíteni a dolgot!
– Hogyan?
– Nagyon egyszerűen! Mindegyikünk fellép erre a kis emelvényre, ahol most én állok a mikrofon előtt, és megmondja nevét, szakmáját, szektorát, és ha akarja, elmondhat még mást is. Vagyunk itt vagy százan, fejenként fél percet számítva, ötven perc alatt végzünk.
– Bravó!	 Kitűnő ötlet!
– Nos, én mindjárt el is kezdem. Salah Bittár vagyok, a Bombay kerület kozmogeológus küldötte. Szeretettel üdvözlöm önöket, kedves útitársaim!
– Ó! Bittár! – hallatszott.
– A tízszeres „nagy feltaláló”. Hát ő is velünk jön?
Nevét ki ne ismerné a Földön! Csillagászati, geológiai meg űrhajótechnikai kutatásainak eredményeit minden magasfokú iskolában tanítják! Éljen! Éljen Salah Bittár!
Megkezdődött a bemutatkozás.

Hilda Madisz kutatva nézett körül a népes teremben. Hardyt – két éven át volt kedves munkatársát – kereste. Két évig dolgoztak jóformán nap mint nap egymás mellett, míg közös munkájuk eredményeképp megszületett az „ultrahang-elektrotraktor”. Kopár, kősziklás talajt, másfél-két méter mélyen porhanyó és növénytermesztésre alkalmas szántófölddé lehet átalakítani vele.
(Persze használatbavétel előtt az ilyen új talajt még telíteni kell szerves anyagokkal, beoltani hasznos talajbaktériumokkal. De ily módon sok százezer négyszögkilométer területszaporodást érünk el.)
Hardy neve nem volt ismeretlen. Egész sor kisebb-nagyobb ötletet váltott valóra a gyakorlati élet legkülönbözőbb területein. Ultrahang festékszórójával a művészek leheletfinom árnyalatokat festettek. Tökéletesítette a sebészeti eszközök sterilizálását. Ultrahangsugárzók százaiból álló készülékével órák alatt több négyzetkilométeres sáskafelhőket lehetett megsemmisíteni.
A munka közben Hilda észre sem vette, hogy lassanként nem is annyira a sok zseniális ötlet, mint inkább szerkesztőjük egyénisége köti le. Igaz, hogy Tom pajtáskodó viselkedése is sokban hozzájárult ehhez.
A leány beleesett ama csapdák egyikébe, melyeket „vágyálmaink” raknak elébünk, és Tom minden szavát, minden apróbb-nagyobb figyelmességét nem a férfi kulturáltságának, hanem az ébredő viszontszerelemnek tulajdonította.
Végül is az történt Hildával, ami hasonló célra törő sorstársaival szokott megesni. Amint tudatossá vált benne, hogy ha boldog házasságot akar, akkor Tommal és csak vele kell összekapcsolnia életét, ezt a gondolatot tűzte ki maga elé útmutatónak. De nem kis zűrzavar keletkezett benne, amikor Tom egy párizsi kiállítás meglátogatása után – ennek mindössze négy hónapja – hirtelen megszakította együttes munkájukat, áthelyeztette magát Budapestre. Tudta, hogy Tom jelentkezett a cereszi expedícióba, és Hilda is kérte felvételét az expedíció technikai személyzete közé.
(Mint tudjuk, korunkban ahhoz a kevés fizikai munkához is, amit a mindenre kiterjedt automatizálás még meghagyott, magas képzettségű technikusok milliói szükségesek, akik együtt dolgoznak az első és második kategóriájú, magasabb szintű tudást elért mérnökökkel. Egy mai „technikus” ismeretei közel állnak a XX. század mérnökétől megkövetelt szaktudáshoz.)
Hilda simán jutott be a bolygók közötti kutatók közé. Sőt a szektor-vezetőség még Tomra vonatkozólag is kérdezősködött nála. Ez az érdeklődés azután számos gondolatot váltott ki Hilda mindig tervezgető, nyugtalan fejecskéjében. És amikor most végre megpillantotta Tomot, szinte repült felé.
– Hilda! – kiáltott fel nagy örömmel Tom.
– Maga is jön? – kérdezte a férfi alig titkolt csodálkozással.
– Miután főnököm otthagyott az ultrahangok karmester nélkül maradt orkeszterében, elhatároztam, hogy magam veszem kezembe a dirigensi pálcát, és az expedícióban fogom továbbfejleszteni azt, amit tudok...
A bemutatkozásban éppen reájuk került a sor. Előbb Hilda lépett az emelvényre, azután Tom. És csak amikor utána újra egymás mellé kerültek, akkor kérdezte meg a leány, hogy véglegesen Budapesten akar-e maradni?
– Igen, ott élnek a menyasszonyom szülei. – A leány azt hitte, rosszul értette.
– Kinek a szülei?
– Kutasi Éva a neve... – kezdte Tom és mindent elmondott. – Maga akkor éppen szabadságon volt, s azért nem tudtam erről magával beszélgetni – fejezte be kissé kényszeredett mosollyal Tom a történetet.
– Gratulálok – mondta a végén Hilda – és kívánom... – hangja itt fátyolozottá vált –, hogy boldog legyen.
Harmadik hete tartott a gyülekezés a Keopsz vendégszerető hajlékában. Megérkezett mind a kétszáz kutató. Megalakultak a szakmai csoportok, összehangolták megbízásaikat. Mindenki ismert most már mindenkit: türelmetlenül várták a május 25-ére kitűzött indulást.
A Föld minden részéről kaptak üzeneteket, parlefoton hívásokat, filmleveleket. A nap huszonnégy órájának nem volt egyetlen perce sem, hogy ne kerestek volna valakit a Föld legkülönbözőbb helyeiről, az Egyenlítő vonalától kezdve föl– és lefelé az Északi– és Déli-sarkig.
Csoportok alakultak, barátságok kovácsolódtak össze, rokonszenvek indultak, de súrlódások, ellentétek sem kerülték el az útitársakat. Emberek voltak. Erényekkel és hibákkal. És ha az utóbbiakat az utolsó kétszázötven év alatt a rohamosan fokozott általános jóléttel meg is szelídítették, „szentekké” sosem fogunk válni... De nyugodtan mondhatjuk, hogy etikánk messze felette áll a régmúlt századokban egymás ellen marakodó és bármikor egymás ellen uszítható érdekközösségek erkölcseinek. Megszűntek az embereket egymástól elválasztó nagy különbségek, és közös célokért küzd a Föld minden lakója. Nem szakítják szét ezt a közösséget önös érdekcsoportok; óriási gazdasági egységek kiapadhatatlan forrásai öntözik a földteke egész területét.
Már elődeink rájöttek arra, hogy a jó organizálás félig elvégzett munkát jelent, de azért a cereszi expedíció megszervezése mégsem volt olyan könnyű dolog. Hiszen olyan körülményekkel is számolni kellett, amiket nem ismerhettek. Ki kellett gondolni a földi viszonyoktól eltérő helyzeteket. A csillagászok, kozmobiológusok, geológusok, fizikusok egész légiója gyártotta a különféle elméleteket – és nehéz volt még a legfantasztikusabbnak látszókat is mint lehetetleneket elvetni. Annyiféle eshetőség merült fel, hogy ezeket előbb rendszerekbe kellett szedni, és megkeresve egy-egy hasonló csoport közös fő elvét – ellenintézkedési tervek készítése vált szükségessé.
Persze az effajta munka jó részét Rozsgyenszkij és asszisztensei már jó részben elvégezték. De mindezzel az expedíció tagjainak most meg kellett ismerkedniük. Közben új gondolatok születtek, új ötletek merültek fel. A technikai szektorokhoz még most is özönével érkeztek a foto– és fonogramok. A kibernetikus gépek ezrei számoltak, és a napi normális három órai munkaidőt sok helyen négy, sőt néhol négy és fél órás műszak váltotta fel.
Az expedíció tagjai szakmai fő– és alcsoportokra oszlottak. A részlegvezetők megkapták elvi instrukcióikat és most egyeztették a feladatok részekre bontott egységeit. Sokáig emlékezetben fog maradni a cereszi expedíció tagjainak első nyilvános (parlefotonon mindenhová közvetített) gyűlése, amelyet maga a Világtanács elnöke vezetett. Az erről a tanácskozásról készült hangfény-felvételek féltve őrzött gyűjtemények legértékesebb tárgyai közé kerültek.
Mi volt a lényege ennek a megbeszélésnek? Az első feladat: megmenteni a Ceresz foglyait.
A második: felderíteni a Vénuszon, Földünk testvérbolygóján, hogy élhetnek-e ott földi emberek, ha valamikor szükség lesz rá. A Föld népessége a mostani szabályozott szaporodás mellett évi fél százalékkal növekszik. De ennek a szaporulatnak az ellátása csupán energiakérdéssé egyszerűsödött, hiszen a táplálkozáshoz szükséges fehérje vagy szénhidrát szintetikus előállítását régen megoldottuk.
– Energiaforrásunk – folytatta a Világtanács elnöke, híres beszédében – a Kozmosz maga. A Világegyetem mérhetetlen erőit Földünk, ez a parányi kozmikus részecske, sohasem merítheti ki. De az emberi értelem tananyagában helyet foglal az előrelátás is. Ki tudhatja megjósolni évmilliárdokra előre, hogy ez a kozmikus porszem, Földünk, nem kerül-e ma még lehetetlennek látszó körülmények közé?
– Ez a felderítés tehát a második célja vénuszi kirándulásunknak, és dicsőség az osztályrésze mindazoknak, akik erre a hódító útra indulnak. Ennek az útnak a vezetője Lev Burke lesz.

...Walt King űrhajómérnök a park egyik árnyas padján ült. A kezében fordítva tartott könyv elárulta, hogy vajmi keveset olvashatott belőle. Gondolatai másfelé kalandoztak. Talán az előtte álló utazás foglalkoztatta ennyire? De hát miért vágta bosszúsan földhöz a könyvét, hogy azután felemelve gondosan letörölje róla a port. És még hozzá keserves grimaszt vág, s mintha félhangosan ilyesmit mormolna:
– Nem értem! Nem ééértem!
Vajon mit nem ért a merész űrhajós, akinek a Föld-Hold távolságot legyőzni sem probléma?... Vajon milyen földi labirintusba keveredett?
Persze – persze! Letina Klára! A fehér arcú, karcsú csillagász. Az örök és egyetemleges, mindig megújuló földi útvesztő, amely öreg, mint az emberiség, és új marad mindaddig, míg két ellenkező nemű lény lesz a glóbuson. Sőt! Mostani kozmobiológiai ismeretünk szerint Ámor örök működése más bolygókra is kiterjed. Ami logikus is, mert vajon miért lenne csak a mi Földünk ilyen kedvezményezett helyzetben.
Még szerencséje hősünknek, hogy az élet egyetemleges törvényei szükségképpen legyőzhetetlenek, s így minden ehhez hasonló problémának meg kell oldódnia. Ilyenformán kellene neki is gondolkoznia! De hát akadna hasonló korú fiatal, aki az ő helyében most az élet örökérvényű törvényeiről kezdene bölcselkedni? Aligha!
King tehát szemlátomást mélyen el van keseredve. Ez elvitathatatlan, száraz tény. Többször is megkísérelte óvatosan, kulturált formában értésére adni Klárának, hogy szereti őt. De a leány, aki pedig szívesen van vele együtt, ha ilyesmire terelődött beszélgetésük, úgy menekült, mint megérintett csiga a házába. Szép kék szemének csillogása kialudt, homlokára fáradt árnyék borult, és messzeségbe vesző tekintete útját állta minden további közeledésnek.
Ez volt az, amit King nem értett. Hogyan kormányozza most szívét, hogy elérje a kitűzött célt? Itt nem segített semmiféle tájékozódási műszer. A lelki élet kacskaringós útvesztőjében való eligazodásnak nem volt tanszéke az űrhajózási egyetemen.
Valami ködös kép halvány körvonalai kirajzolódtak ugyan benne, de ez vajmi kevés volt ahhoz, hogy biztos irányt vehessen. Vívódott önmagával. Forgatta, mérlegelte gondolatait, azután elvetette, hogy újra elölről kezdhesse. Hiszen Klára néhány elejtett szavából annyit már tudott, hogy senkinek sem kötötte le magát.
Mennyivel könnyebb lokátorral megállapítani az űrgép előtti kozmikus akadályt, mint kitalálni a lélek mélyében megbújt gondolatot.
Így csapongott Walt fantáziája, amikor végre közeledni látta a lányt. – Klára! – ugrott fel ragyogó arccal. – Hol bujdosott?
– Jó hírem van – szólt a lány. – Képzelje, Al Kuiper csillagász kollektívája és Hlebcovics csillagász bebizonyították, hogy ha 18 órával előbbre tesszük az indulás idejét, akkor éppen a Cereszről látható, a Vénusz által okozott teljes napfogyatkozás előestéjén érkezünk oda, és ezt a tüneményt a Ceresz minden zavaró hatás nélküli, rendkívül ritka légköréből figyelhetjük meg. A Földön ilyesmire nincs lehetőség, és nagyon komoly megállapításokra lehetne alkalmunk. Felvázolom magának ezt a konstellációt!
A férfi nem a rajzot, hanem a rajzoló fehér, keskeny, szépen formált kezét nézte. Előbbi gondolatai, mint felbolygatott méhkaptár lakói, újra zsongani kezdtek. Ez hát a jó hír? De hát mit jelent neki, hogy éjjel vagy nappal érkeznek a Cereszre? „Hiszen ezt a kis távolságot, amely kettőnk közt van, ezt sem tudom átrepülni. Vagy tévedek, és nagyobb ez a távolság, mint a Galaxis átmérője?”
– De jó magának, Klári, hogy minden gondolatát úticélja köti le!
A lány finom ösztönével megérezte a Walt lelkében dúló vihart. Mintha fájt is volna neki a fiú szomorúsága.
Felálltak és lassan az épület felé tartottak.

A sétány másik oldaláról két „expedíciós” közeledett.
– Nem, kedves Kerten kollégám, nem osztom ezt a véleményét – hangzott nyilván valamiféle vitának a folytatása. – Szerintem, és ahogy én tudom, az eléggé általános felfogás szerint is, az építészeti stílusok kialakulásában egészen a XX. századig nem a célszerűség volt a fő vezérelv, hanem egyedül az emberiség pompázási vágya. Öncélúan hoztak létre új, bár kétségkívül örökbecsű művészi alkotásokat. Csak amikor magában az építéshez felhasznált anyagban lépett fel forradalmi változás, csak akkor...
Kár, hogy a megérkezésük első napja óta folyton vitatkozó Pollnak és Kertennek, az építészet e két szerelmesének mai vitáját nem hallgatjuk tovább, de nagyon éhesek lehetnek, mert igen sietve „húznak el” mellettünk az étterem felé.
Ugyan merre lehet a másik, szintén örökösen vitatkozó pár? A két csillagász, Bohr és Kenna, akik egyik nap az étkezőben az első fogásnál annyira belemerültek a vitába, hogy elfelejtették megrendelni a további fogásokat, de amikor a többiek felkeltek az asztaltól, ők is, mintha jóllaktak volna, elhagyták a termet. Két öreg gyerek...
Lassan benépesült a hatalmas ebédlő. Az asztalok itt is, mint hasonló helyeken majdnem mindenütt, jelzőberendezésekkel vannak ellátva, amelyek a terem alatti tálalóba közvetítik a megrendeléseket. A terem falain több helyen is látható étlapon számok jelzik az egyes fogásokat. Az asztali regiszter megfelelő gombjának elfordítása után néhány perc múlva parányi jelzőlámpa villan fel, nesztelenül szétnyílik az asztal közepe s a lift lassan feltolja a megrendelt ételt. Mindez tökéletes pontossággal működik. Már vagy hatvan évvel ezelőtt szokássá vált az is, hogy étkezés közben zenét sehol sem adnak. A muzsikát különálló élvezetnek tekintjük és nem keverjük össze a gyomor örömeivel.

Az expedíció legkisebb részletkérdésének megoldása is száz százalékos előrelátást és gondosságot követelt. Még orvosi kérdésekben is foglalkoztak az előre nem látható események kivédésével. A túlfeszített munka annyira igénybe vette a biológiai osztály tagjait, hogy már-már maguk is orvosi kezelésre szorultak. A kozmobiológiai kutatások elképzelhetővé tették azt a feltevést, hogy a Vénuszon élőlények vannak, amelyek rendkívül kedvező körülmények között élnek, valószínűleg igen gyorsan és erősen fejlődnek. Ez vonatkozik persze az emberre veszedelmes baktériumokra is.
Úgy kell tehát sterilizálni mind az űrhajókat, berendezésükkel együtt, mind pedig az utasokat, hogy a nem kívánatos élőlények közül – a szó szoros értelmében – egy se juthasson oda. Mert előfordulhat, hogy néhány, a földi viszonyok között már kordában tartott, veszélytelen vírus vagy baktérium a Vénuszon úgy elszaporodik és olyan veszélyessé válik, hogy menthetetlenül áldozatává lesz mindenki...
Több, mint négy és fél millió orvos, bakteriológus, gyógyszervegyész foglalkozott ezzel a kérdéssel. (De részt vett a munkában Földünk egész lakossága is. Hiszen már régen emberi természetté vált törekvés: a közösségnek használni. Több hasznot hajtott mindnyájuknak ez az elv, mint az elmúlt századok „kaparj magadnak...” önzése.) Persze „biomata” (biológiai automata kibernator) készülékeinket kitűnően fel tudtuk használni ebben a munkában is. Minden hajón volt belőle egy. Ennek az elmés szerkezetnek az emlékező részében életkor szerint volt osztályozva az egészséges emberi szervezet minden részének elektromos „fényképe”. A gép pedig a legkisebb eltérést is azonnal regisztrálta, megjelölve annak okát is.
Jóllehet a káros baktériumok legnagyobb részét már régen elpusztítottuk, sohasem lehetett tudni, mikor és hol üti fel fejét egy, esetleg lappangó, újabb variáció.
Megoldották a sterilizáció kérdését is. Új ötlet az volt benne, hogy útközben, a Föld elhagyása után hajtják végre a műveletet.
Egyik nap komoly baj történt.
Mind az öt űrrakéta egy hatalmas hangárban feküdt. Ide belépni csak a térmester és helyettese kíséretében lehetett. Nem rosszindulatú károsítástól féltették a gépeket; ilyesmi manapság elő sem fordulhat. Inkább attól tartottak, hogy kíváncsi látogatók véletlenül megrongálhatnak valamit.
Az említett napon a 9-es hangár vészjelt adott. Ott voltak az űrhajók.
Az egész személyzet pillanatok alatt ott termett. Az egyik gépből vékony, kékes füst kígyózott felfelé. Négy xurolmaszkos technikus villámgyorsan kúszott fel a leeresztett lépcsőkön. A zsilipkamrában elhelyezett gépberendezési tervképen a vegyi raktárt jelző lámpa azt mutatta, hogy ott van a baj.
A legveszélyesebb helyen. Jóllehet a hajók minden kritikus része különféle automatákkal háromszorosan volt biztosítva, az ördög sosem alszik...
A négy bátor tűzoltó már elérte a vegyi raktárt. Benne sűrű füst – de látszólag minden rendben volt. Az égést fojtó nitrogén-automata működést jelzett.
– Aha! Az első számú elhárító – szólt az egyik technikus.
Egy-kettőre előkerült a baj okozója: egy fecske szénné égett holtteste. Berepült szegényke a nyitott ajtón és valahogy bejutott a vegyi raktár egyik nagyfeszültségű, nyitott kapcsolójába.
– De miért volt a gép vezetékeiben áram? Ki és miért kapcsolta be a hangárban levő kontaktust? – kérdezte a hangár felügyelője.
– Volt valaki tegnap vagy ma a telepen? – kérdezte Dormov. – Senki... Azaz...
– Azaz?
– A kísérleti majmokat hozták ma reggel. Ott vannak – mutatott a szomszéd hangár felé. – Lerakás után azonnal elment a helikopter a kísérő személyzettel együtt, csak a majmok maradtak itt bezárva.
Dormov és a felügyelő máris a ketrecek felé szaladt. Utánuk a géptechnikusok serege. Az egyik csimpánz lakásának ajtaja kitárva állott, a gazdának hűlt helye. A többi ketrec lakói sikongva, vidám makogással és vad ugrándozással fogadták Dormovot és társait.
– Hajrá – szólt Dormov –, keressük meg a szökevényt, mielőtt még ki tudja, milyen bajt zúdít ránk.
Visszamentek a gépek hangárjába, az egyik technikus kikapcsolta az űrhajókat külső áramforrásból ellátó vezetéket.
Ott ült az átkozott majom az egyik traverz tetején; amikor egy szerelő-technikus megpróbált felkúszni a rácsozaton, haragosan sikoltozva ugrott át egy másikra.
– Így nem megyünk semmire – szólalt meg valaki. Kérem, menjenek el. Majd én lehívom.
Miután a többiek eltávolodtak, halk makogó hangot dünnyögve magához csalta az állatot. Végül kézen fogva vitte az engedelmes majmot lakása felé.

A legnehezebbek közé tartozott a vízellátás kérdése. Komoly mennyiség kellett belőle. Atommagok bontásával oxigént és hidrogént előállítani manapság nem nagy ügy. A kettőből vizet csinálni pedig – gyerekjáték. De itt a mennyiségen volt a hangsúly. A Vénusz felhőzete – igaz – vízpárákból áll, s így fel kell tételezni, hogy a bolygó felületén is van kellő mennyiség belőle. De vajon élvezhető lesz-e földi embereknek?
Nem lehetett kiszámítani azt sem, hogy elektromos gépeik hogyan fognak működni a Vénusz elektromágneses terében? Milyen kémiai reakciókra lehet számítani? Mennyi a légnyomás? Kibírja-e a földi szervezet?
A légkör összetételéről nem is tárgyaltak sokat. Végső esetben 2-3 hónapig saját, szilárd alakban tárolt oxigénkészletükkel is kibírják.
Nagy probléma volt: fényhang-összeköttetést létesíteni a Földdel és a Cereszszel.
A csillagászok világszerte a Vénuszt figyelték. Újabb és újabb, sokszor egymásnak ellentmondó felfedezéseket kellett korszerűen tudományos alapokra állítani és ennek következményeképp egyes eddigi elgondolásokat módosítani.
Az orvosok, bakteriológusok munkatermeiben bekötözött állatok százai feküdtek különféle gépeken, xurolburák alatt, regisztráló készülékek között. Száraz és kimerítő olvasmány lenne a szekciók munkáinak részletes leírása, különben is az erre vonatkozó hangfény-rögzítések mindenki számára – aki a részletekre kíváncsi – bármikor elérhetők. A Ninive szállóban külön apparátus foglalkozott a telefotogram vagy parlefoton útján naponta beérkező ezer és ezer különböző kérdés, ötlet számtalan variációjának feldolgozásával. A kutatókat meg kellett kímélni ettől az áradattól.
Mindenki tudta, hogy a Ceresz másfél év múlva lesz újra olyan kedvező pályahelyzetben, hogy a most oda induló utasok visszatérhessenek a Földre. Hosszú idő ez. Különösen ilyen kalandos úton. De hiszen – vetették közbe mások – majdnem minden lépést tudományos alapon előre meghatároztak. Igen, majdnem mindent! De ki tudja, mi van a „majdnem” mögött!

Természetesen alaposan megbeszélték a Cereszen talált űrhajók kérdését is. Ezeket a Ceresz őslakói hagyták ott, véletlenül vagy szándékosan? Ki tudja? A Világtanács nem zárkózott el attól a gondolattól, hogy ha ezeknek a különös szerkezeteknek a kezelését sikerül megfejteni, akkor velük a Cereszről újabb expedíció induljon más, esetleg a Naprendszeren kívüli galaktikus tájakra.

III. Fejezet

INDULÁS, KÜLÖNÖS BONYODALMAKKAL
– Mikor indultok, Tom drágám?
– Két hetünk van még, Évám. Mindent előkészítettem, ahogy megbeszéltük. Holnap 10 órakor, 35 perc időtartamra, személyi parlefoton adásvételre külön hullámsávot kapok. Így, szűk családi körben tartjuk meg az esküvőt...
Tom tévedett.
A frigykötés másnap a jelzett időben hatalmas tömeg jelenlétében ment végbe. Sem Tom, sem Éva nem számítottak rá, hogy az expedíció már megérkezett tagjai, a szálloda személyzete, és mindenki, akinek valami köze volt a két fiatalhoz, annyi tapintattal és kedves melegséggel fogja emlékezetesebbé tenni az aktust. Valamelyik szemfüles újságíró szimatolhatta ki szándékukat, és amikor Tom és Éva másnap útnak indultak a regisztratúra felé, óriási meglepetéssel látták, hogy a szálló folyosójának minden zugában, minden szögletében virágok erdeje nyílott ki az éjszaka.
Először azt hitték, valaki másnak szól ez a pompa, de amikor a halban az expedíciós kollégák, a személyzet és sokan mások is ünnepi sorfalat álltak, és amikor észrevették a jól-rosszul álcázott parlefoton vevőket, de főként, amikor halkan felcsendült Guilmant Esküvői indulójának dallama, már nem volt kétségük, hogy az ünneplés nekik szól.
Körülfogták a két fiatalt; kezek nyúltak feléjük, baráti szorításra. A szerencsét kívánó üdvözletek zűrzavarából alig bírtak kibontakozni.
Talán kétszáz lépésre volt a regisztráló hivatal. Az oda vezető úton százan és százan integettek mosolyogva, nevetve. Mindenki látni akarta a fiatal párt. Mintegy varázsszóra színpompás napernyők százai nyíltak ki a sorfal két oldalán.
A hivatalban megjelent Swen Axell és Joszif Rozsgyenszkij, az expedíció két vezetője, továbbá mind a három krónikás.
Az aktus formalitásai csak rövid pár percet vettek igénybe, és visszafelé már Swen Axell kocsiján tették meg ezt a rövid távolságot.
Lakásuk virágerdővé változott távollétükben.
Legyünk tapintatosak és hagyjuk magukra őket. Hisz olyan rövid időt tölthetnek csak együtt. Azután... ki tudja?

– Hős vagy, Évikém! Tudod, hogy holnap indulunk, és egy panaszszót sem ejtesz. Hidd el, nemcsak szeretlek, de napról napra jobban becsüllek is.
– Segítek vele valamit, ha siránkozom? Vagy kezdjem magyarázni, hogy mit jelent nekem az elutazásod, Tom? Tudom, vissza fogsz térni hozzám egészségesen. A híres Hardy felesége pedig boldog lesz, hogy megtalálta férjét…
– Évikém édes, csak ami elveszett, azt lehet megtalálni!
– Igenis, mérnök úr! De mi, nők, nemcsak az eszünkkel gondolkodunk ám... hanem a szívünkkel is... Ugye holnap 12 órakor indulnak a gépek? Tom drágám, ugye visszajössz hozzám?
– Ne légy kishitű! Hát lehet a világon olyasmi, ami elszakíthatna tőled?
...Éva nem bírta tovább. Zokogva borult Tom vállára.
Az ifjú férj nem szólt semmit, csak lágyan simogatta a felesége haját.
E pillanatban felbúgott a szoba-parlefoton kapcsolást kérő jelzése. „Swen Axell kíván sürgősen beszélni az expedíció tagjaival; kérjük, maradjon mindenki a vevő mellett!” ragyogott fel az opállapon a hívó felirat.
Éva aggódva nézett Tomra.
– Nem az első eset, drágám!	– nyugtatta a fiatal férj. Máris kattant a gép és a vevőtáblán Swen arca jelent meg.
– Jó hírt közlök – mondotta. – Holnap helyett egy óra múlva indulunk. A csillagászati számítások ezt kívánják. Kérem, szíveskedjenek azonnal megkezdeni a behajózást! Viszontlátásra!
Tom kiment, hogy utasítást adjon személyes holmijának elszállítására. A szálló raktárában kínos rendben sorakoztak a tulajdonosok nevével ellátott, kisméretű, egyforma bőröndök, telve egyéni apróságokkal. Sok holmira nem volt szükség, hiszen attól a pillanattól kezdve, ahogy a gépbe belépnek, fehérneműtől a fogkeféig mindent a különleges felszerelésből kapnak.
Éva lopva letörölt egy könnycseppet és mosolyogva fordult a szobába visszatérő férje felé:
– Hát... szerencse kísérjen, Tom, legalább csókolj meg még egyszer!
Tovább nem bírta. Újra könnypatak tört át az emberfeletti önfegyelmezés gátján. – Bocsáss meg, Tom! Nem akartam! Menjünk!

Jóllehet a start csak 12 órára volt kitűzve, a rakétaindító hatalmas, nyolc négyzetkilométernyi tükörsima parkolóterén már a légi járművek ezrei nyüzsögtek.
Állandó sűrű rajokban érkeztek a gépek, és a húszszoros létszámra emelt légi rendfenntartók vörös-fehér csíkos gépei mint fecskék cikáztak a sokféle régi és új típusú repülőmű között.
Avatatlan szemlélő azt hinné, hogy szervezetlen zűrzavart lát. Itt kis lapos tetejű gumikocsik húznak el poggyásszal megrakodva, amott technikai személyzet hatalmas kábeldobok gurulását irányítja, tankkocsik száguldanak, mérnökök, technikusok százai veszik körül a gépeket. Az irányítótornyokban a műszereket vizsgálják, kapcsolók kattannak, színes lámpák gyúlnak fel, parlefotonok látómezején képek, alakok villannak fel, utasítások és jelentések röpködnek a légben.
Az ionoszféra állomások készültségbe léptek, a nagy világvevők behangolták gépeiket, és a Föld népei Európában, Ázsiában, az Északi– vagy a Déli-sarkon, mindenütt lázas izgatottsággal figyelték a keopszi indítótéri hangzavart.
Tíz órakor megérkeztek a Világtanács megbízottai, valamint az északi és a déli földfélteke technikai igazgatóságainak vezetői.
Mind a 360 földi kerület kiküldte képviselőit. Most landoltak a Világ Gazdasági Egységeinek óriásgépei is. Mint beláthatatlan sáskarajok felhői, úgy ereszkedtek le a léghajók.
Tizenhat parlefoton felvevő és sugárzó csúcsszerv küldte elektromágneses sugarait a 36 000 kilométer magasságban keringő három űrállomás visszasugárzó automatáihoz, hogy a Föld egész felszínére eljuttassák e nagyszabású látványt. Teljes erővel dolgozott a Cereszre sugárzó adótelep is.
A kis zsebhangvevők szünet nélkül hívásokat közvetítettek.
...Fél tizenegy. Rövid ünnepély kezdődik az indítótéren. A Világtanács nevében Hesse, a híres atomfizikus szól. A téren sokszázezres tömeg hallgatja. A légi megafonok százai (kis, színes, földhöz rögzített léggömbök, mindegyiken vevő és automatikus hangadó) röpítik szét a szónok beszédét:
– Kedves Barátaim! A Világtanács öt milliárd testvérünk nevében szerencsés utat kíván önöknek. Ez a két szó összegezi szeretetüket, büszkeségüket, féltő gondosságukat és jóreményeiket. Minden lépésüket figyelemmel fogjuk kísérni, és mindent elkövetünk, hogy büszkén és diadalmasan jöhessenek haza.
– A Világtanács határozata visszatértük után a földi jólét maximumát fogja biztosítani önöknek. De jól tudja bolygónk egész lakossága, hogy ha a Föld minden kincsét is összehordanánk és önöknek adnánk, az sem lenne egyenértékű azzal az erkölcsi és anyagi sikerrel, amit expedíciójuk munkája jelenthet. Az a hatalmas lelkierő és cselekvőképesség, amit most a Cereszen tartózkodó ötvenkét földi társunk árult el, az önök tudásával és bátorságával tovább bővül, és reméljük, az emberi jólét hosszú ideig ki nem apadó forrásává fog változni. Szerencsés utat!
Százezer ember üdvrivalgása fogta körül a gépek mellett sorakozó utasokat... Egy idős hölgy lopva törölte le kibuggyanó könnyét, amott egy kisleány apja nyakába csimpaszkodva vallatta az elutazót, hogy mit hoz neki az új világból. Barátok és feleségek, apák, menyasszonyok, testvérek szemében – mint körhinta egymást űző bábui – kergetőztek az öröm, büszkeség, aggodalom és szomorúság fellobbanó fényei.
...Éva egészen gépéig kísérte Tomot. Még egy forró csók, egy hosszú, önfeledt ölelés, és Tom megindult felfelé a rakéta mozgólépcsőjén.
Még 35 perc volt az indulásig.
– Tom!	– sikoltott fel egyszerre Éva. – A kis kézi bőrönd! A szakmai jegyzeteiddel! Ott maradt a lakásunkon! Tom! Tom!
Kétségbeesetten nézett körül, de senki sem figyelt rá. A feljegyzések nélkül lehetetlen lesz dolgoznia! El kell hozni mindenáron.
Még ott álltak a szálló kis helikopterei. Odarohant az egyikhez és kérte a vezető segítségét.
– Tíz perc alatt megfordulunk – mondotta az, és máris a levegőbe emelkedtek.
Éva felrohant a lépcsőn, ott volt a kis fekete táska az egyik fotelen. Csak vissza gyorsan. Repült a lépcsőn lefelé. Máris ott voltak a gépeknél. De melyikbe szállt be Tom?
– Kérem – szólított meg egy ismerősnek látszó embert. – A férjem, Tom Hardy ultrahangmérnök... Itt vannak a jegyzetei... Szeretném átadni.
– Kérem, jöjjön fel a gépbe, indulásig van még – megnézte óráját – húsz percünk. Megkeresem. Üljön le itt addig, ebben a kis benyílóban.
Éva elfulladva, lüktető szívének minden dobbanását halántékán érezve, kimerülten rogyott le egy kis fotelbe. Fejét kezére hajtotta, mert úgy érezte, menten elájul az izgalomtól. Csak jönne már Tom! Megnézte óráját. Még 15 perc... de soká jön... elmúlik az idő. Tom... Tom, jöjj már!... Hirtelen ólmos fáradtság vett rajta erőt; érezte, öntudata felmondja a szolgálatot. Még látni vélte, hogy felpattan az ajtó és Tom robban be: – Évám! Évikém! A Világtanács felmentett! Szálljunk ki azonnal! Maradok. Veled. Édes... – és Éva elvesztette eszméletét.

Fél tizenkettő. Mindenki elfoglalja kijelölt helyét. A pilóták műszereiket figyelik, mellettük ülnek váltótársaik. A szintetizáló gépek mágnesberendezései elérték az ionplazma termeléshez szükséges mágneses térerőt, és halkan surrognak a kisméretű, de hatalmas teljesítményű áramtermelők.
Minden üzemi rész, berendezés, biztonsági felszerelés vagy rakomány tízszer és tízszer átvizsgálva, kipróbálva, csak gombnyomásra vár, hogy megkezdhesse működését.
11 óra 45 perc. Lezárulnak az összes légmentes ajtók. Működésbe lépnek az oxigénfejlesztők, szénsavregenerátorok, levegőkondicionálók és egyéb gépek százai. Bekapcsolják a teströgzítőket.
11 óra 50 perc. A parlefotonban lágyan – mint szférák zenéje – búgnak fel Világhimnuszunk kezdő akkordjai.
Szárnyra kap a dal, és a kezdeti simogató hullámok most már az óceán viharának hangerejével dübörögnek:

Ember az embernek testvére...
Munkával segítsd, mit ember üdve kér,
Mert ész és akarat mindent elér,
Mindent elér.

Hirtelen por– és füstfelhő keveredik. Az első lépcsők vegyi rakétái fülsiketítő mennydörgéssel hatalmas lángcsóvákat lövellnek ki. A levegő remeg a fokozódó légnyomástól és szélvihar tépi a kiürült indítótér távoli szélén állók ruháit.
Az öt gép lassan, méltóságteljesen emelkedni kezd.
Távhangfényvevők ezrei, kézi miniatűr készülékek százezreinek lencséi kísérik az űrgépek haladását, és megfeszített idegekkel ülnek a regisztráló készülékek mellett az indítótér műszaki hadseregének tagjai.
Most már gyorsulnak az űrrakéták. Hatalmas robajuk éles sivításba, majd lassan halkuló füttykoncertbe csap át.
Már sokan leeresztik gyengébb felvevő gépeiket, egyesek elzsibbadt nyakukat dörzsölgetik, amikor hirtelen megerősödnek a távozó űrhajók fénycsóvái.
Ahá! Beindultak az ionrakéták! Századunk e csodálatos energiaforrásai. Kár, hogy nem éjjel indultak! A napfény miatt most már eltűntek szemünk elől. Sok szerencsét! Jó szerencsét! Jöjjetek vissza épségben!
...Előbb lassan, azután mind rohamosabban süllyedni kezdett a Föld az űrhajók alatt. Már látták a szemhatáron gömbölyűségét is. Mind jobban eltűntek a színek, jelentéktelen zöldes golyóvá változott át öt milliárd értelmes lény parányi lakóhelye.
Víz és szárazföld között elmosódtak a határok. Csupán a napfénytől megvilágított, illetve éjszakába boruló rész választóvonala küzdött még az egyre növekvő távolsággal...

– Ön kicsoda, kérem?
Éva felnézett. Egy fényes xurol overallba öltözött, barátságos, idegen férfi csodálkozó szemét látta. Feje kóválygott. Agya nem kapcsolt.
– Tom... Tom Hardy hol van? – kérdezte Éva kínos erőfeszítéssel. – A férjem...
– Férje? – kérdezte amaz csodálkozva. – Ön hogy került ide... Az expedícióba?
– Tomot várom – kezdett lassan rendeződni Éva fejében a kavargó káosz.
– De hiszen már több mint egy órája úton vagyunk a Ceresz felé – felelte amaz.
Éva nem értette.
– Úton? Hiszen Tomot felmentették!
Az overallos férfi csak nézett, nézett rá, azután odalépett egy kis készülékhez: – Ügyeletes? Albert, te vagy az? Ide hallgass! Furcsa eset! Expedíciós létszámunk megszaporodott. Eggyel többen vagyunk.
– Ne tréfálj, kérlek, hogy lehet az?
– Tom Hardynak, annak a fiatal hangmérnöknek, akinek mostanában volt az esküvője, valahogy idekerült a bárkába a felesége.
– Szólj át, kérlek, a Luna 4-re Tom Hardynak meg Axell Swennek is!
Minden gépen volt lokális, csak a gép belső szükségletére berendezett hangfényközvetítő, meg a gépek közötti adásvételre szolgáló rövidtáv-adó is. A szuperadót, amely a Földre adta és onnan vette a nagyerejű sugárzást, a Luna 4 vezérgépre szerelték.
Elsőnek Axell Swen jelentkezett.
– Üdvözlöm expedíciónk önkéntelen tagját. Remélem, jól fogja érezni magát közöttünk!
Azután Tom ragyogó, nevető arca tűnt fel:
– Évikém! Hát ez hogy történt? Te potyautas!... A Világtanács engedélye nélkül? Jaj, de boldog vagyok! Hogy kerültél a gépbe?
E percben újabb zűrzavar hangjait hozta a parlefoton. Egy magas, szikár, overallos, őszhajú férfi törtetett az előtérbe. Galet Oger, a szórakozott geológus. – Én vagyok az egésznek az okozója – kiáltotta és elmondta az egész históriát. Elválva Évától meg akarta keresni Tomot, de valaki megszólította, kérdezett tőle valamit, s mint cigarettafüst a szélviharban, úgy röppent tova vállalt kötelezettségének gondja.
– Na, kollegám – jegyezte meg valaki –, ha a hölgy most esetleg ki akar szállni, hát önre bízzuk kérésének teljesítését.
– Dehogy akarok – nevetett a fiatalasszony. – A világ dicsőségkönyvében elfér az én nevem is Tomé mellett.
– Kérem a Gamma Iota gépparancsnokát, Karter Kliffet, lássa el új utasunkat a szükséges felszereléssel.
– Axell úr! – szólalt meg Kurt West, az egyik krónikaíró –, engedje meg, hogy én adjak erről tudósítást a Földre.
– Kérem, tessék.
Kurt máris ott ült a szuperadónál.
Az űrhajózók feszült figyelemmel hallgatták, és Kurt talán élete legszebb riportját adta le. Nem fűzött hozzá semmi meg nem történt részletet, ez távol áll korunk újságírói etikájától – csupán dinamikussá tette a történetet, és találó, szellemesen sziporkázó kifejezések köntösébe öltöztette.
Tom nagy elragadtatással tapsolt a végén, s a földi tetszésnyilvánítás semmi kétséget nem hagyott afelől, hogy a riport rövidesen „krónika-operett” témává alakul át a Földön.
(Vagy 8-10 éve annak, hogy ez a műfaj – valóban megtörtént, romantikus esetek színes, revüszerű feldolgozása – kedveltté vált. Könnyűzene-költőink versenyezve keresték a fényújságokban az ilyen témákat. Hiába jósolták elődeik, hogy koruk a „gépszerelem” szakasza lesz, Ámor hatalma csorbítatlan!)
Hardyné átesett az orvosi vizsgán és utána szabályszerűen bevezették a hajónaplóba.
Személyi adatai: született 2204. március 6-án Budapesten. Férje Tom Hardy stb.
Beosztása: xurol-hegesztő.
Csoportszáma: technikai, L 4.33
Riadószáma: 201.
És ezzel az expedíciónak a többiekkel egyenértékű tagjává vált.

IV. Fejezet

MEGÉRKEZÉSEK

A Ceresz, amely az induláskor csak az ultratávcsövek képmezején lépett ki láthatatlanságából, most már szabad szemmel is látható tányérként sárgállott a sötét háttérben. Rajta semmi, de semmi nem mutatott arra, hogy félszáz emberi élőlény szívdobogva, remény és kétségek közepette várja az emberi szolidaritás feléjük nyúló segítő kezét.
A diszkosz lassan növekedett. Felületén elmosódó, sötétebb és világosabb foltok kezdtek kirajzolódni. A rakéták utasai egymáshoz alig szólva, tekintetükkel ott csüngtek első állomásuk közönyös képén. Gondolataikban a problémák úgy kavarogtak, mint sűrű hóesés szél üldözte pelyhei. Sikerül-e kikötni a Cereszen? Hogyan fognak ott élni? Milyen kozmikus erőkkel és el sem képzelhető körülményekkel kell majd harcba szállniuk, s ki vagy mi lesz győztes e harcban?
Sem a fényévmilliók távolában ragyogó csillagok, sem a Ceresz barázdált ábrázata nem adott feleletet...
De az is lehet, hogy válaszoltak e néma kérdésekre, csupán az emberek nem értették meg kozmikus muzsikájukat.
– Körülbelül tizenkét óra múlva megérkezünk! – hallatszott a Földre és a Cereszre beállított nagyenergiájú adóvevőben Rozsgyenszkij hangja. – Kellő távolságról jelzést adunk és megállapodásunk szerint fényirányítást fogunk kérni, nehogy nehézségeink legyenek a Naptól elfordult sötét oldalon, a leszállásnál.
– A ceresziek színképadóikkal közlik, hogy rendesen veszik az űrhajók adásait és örömmel várják érkezésteket – jött a Föld közvetítésével a ceresziek válasza.

– Mondd, Évikém, nem félsz?
– Egy cseppet sem. Kíváncsi vagyok nagyon. alig várom, hogy megérkezzünk. Tudom, apa is büszke lesz rá, hogy ilyen tudós társaságba cseppenve egyszerre világhíresség lett belőlem. És ezt is, meg hogy most veled vagyok, annak a szórakozott bácsinak köszönhetem, aki az induláskor elfelejtette neked megmondani, hogy a Luna 4-ben várlak. Illenék megköszönni neki.
– De annál szemfülesebb volt Kurt... Azt hiszem, így hívják az újságírókrónikást, aki azonnal leadta rólad a hírt a Földre.
– Képzelem, hányan nevettek rajtunk – folytatta később Tom –, amikor a „potyautas-”ról értesültek. Menyasszony, akinek nem a vőlegénye hozza le a csillagokat, hanem ő utazik a vőlegény után a csillagokba! Jó!? Ugye?
– Igen, és ha nem tetszik, küldj haza a mamához! – zsörtölődött nevetve Éva. De meleg, mosolygóan simogató tekintete azt mondta, hogy még ha ez fizikailag megoldható lenne is, akkor sem hagyná el többé Tomot semmi körülmények között.
De mert kalandos utazásuk leírásából jó egynéhány oldalt kellene elvenni az öt hajón utazó kétszáz ember egymás közti évődésének leírására: hagyjuk most őket.
Lám, Cereszünket egyáltalában nem érdeklik egyéni életük parányi epizódjai, és diszkoszát már pajzs nagyságra növesztve, hívólag – vagy ki tudja, tán fenyegetve – int feléjük.
És ahogy a nyílvesszőként suhanó rakéták lankadatlan futással gyűrik maguk mögé a kilométerek tízezreit, úgy nő, növekszik mindjobban ennek a sivár égi kőgolyónak az arca is.
A távolságbemérő radarok műszerein a mutatók megállás nélkül kúsznak a nulla-sáv zónája felé.
– Halló! Figyelem! – csendült meg a parlefotonban Petrov vezetőpilóta hangja. – Fordulási szög 18 fok. Irány: Delta. Ismétlem!... Rögzítőket bekapcsolni!
Most néhány pillanatig, míg az irányváltoztatást végre nem hajtják, mindannyian több mázsányi súlyúak lesznek és nehezen fognak lélegzeni.
A pilóták keze az oldalrakéták kioldójára csapódott.
– Rajt! – csattant fel a vezényszó.
Hosszú fénycsóvák robbantak ki hangtalanul, az ék alakban repülő raj máris felvette a csillagászok által kijelölt útirányt.
De mi ez? A cereszi pajzs egyik oldala letört? Hirtelen jókora csorbaság jelentkezett rajta.
– Figyelem! – szólalt meg Axell –, közeledünk a bolygó sötét oldala felé.
A csorbaság rohamosan növekedett, már az ijesztően megnövekedett és a láthatár jó részét befogó Ceresz felén is túlterjedt.
A nem minden veszély nélküli leszállás közelgő pillanata szorongó érzést okozott.
Nem zúzódnak-e össze a gépek a sziklákon?
Ismerték jól a terepet, hiszen a pionírok aprólékos pontossággal megtáviratozták a Földre tartózkodási helyük topográfiáját. De mégis más a leírás, és más a valóság. Hátha elvétik az útirányt és nekifutnak a hegyeknek!
Csak az első– és másodpilóták ültek látszólag nyugodtan helyükön. Vajon az ő szívük nem dobog hevesebben, a kezük nem remeg?
– Halló, ceresziek! Fényjelzést adjatok. Irányt kérünk!! – Ez Petrov hangja volt!
E pillanatban vakító fényözön lobbant fel, majd kihunyt, újra felvillant, ismét sötét lett; így, ezzel a szaggatott jelzéssel adták az érkezők tudtára cereszi testvéreik, hogy parányi csoportjuk az ismeretlen kis bolygó melyik zugában várja őket.
– Irányt vettük, jelzést beszüntetni, gépek közti parlefoton adást leállítani, landoláshoz készülni!
– No, most! Még néhány pillanat!
A fékező-rakéták teljes sugárhosszal működésbe léptek, az öt gépen egyszerre kigyulladt ötven, több millió lumenes sugárvető nappali fénye ronggyá tépte a bolygó feletti sötétséget. Azután Petrov vezérgépe kivált és lassú spirálkörözéssel lefelé ereszkedett. Utána a második, harmadik, negyedik, ötödik gép, és egyszerre csak lenn voltak. Megérkeztek a Cereszre, földi idő szerint éjjel 2 órakor.
Felpattantak a gépek ajtói, és az expedíció tagjai légnyomásos xurol védőruhában, oxigénmaszkosan, az újszerűség és találkozás izgalmától fűtve tették lábukat a meghódított égitestre.
Körülnéztek. Ott! Jönnek! A Luna 4-től jobbra! Erre... erre, itt vagyunk! Halló, dr. Barr?? Pitzell? Ide!
Izgatott hangok, félszavak röpködtek maszkok adóvevőin át.
A gépek fényterében előbb két-három, azután egyre több lassan imbolygó alak vált láthatóvá. Néhány pillanat múlva talán harminc-negyven főre növekedett a kis csoport.
Azután szembe kerültek egymással.
(Most – az események után közel két évvel, amikor e sorokat írom –, most is könny homályosítja el szememet, amikor papírra vetem a szívbemarkoló találkozás emlékét.)
Néhány pillanatig némán néztek egymásra. Azután csendesen megszólalt a ceresziek egyike:
– Üdvözöljük önöket!
Talán akart még valamit mondani ez az elcsukló hang – de elhallgatott, s mi úgy éreztük, hogy zokogás fojtogatja torkunkat. Kezet szorítottunk, s máris átöleltük egymást. Sírva, nevetve bugyborékoltak ki a szavak.
– Jöjjenek! Ötszáz lépésre ott lenn – mutatott Pitzell egy furcsán megvilágított völgyre – ott van a telepünk. Odalenn levehetjük az oxigénmaszkot.
Csendben ballagtak le az érkezettek a ceresziek „fénytelepére”, és az ottani – jóllehet elég ritka, de mégis oxigéntartalmú – levegőben kísérőik példájára levetették a maszkokat. Csak most nézhettek zavartalanul egymás szemébe.
Sorra ismerték meg azokat, akikről a Földön már minden kisgyermek, mint glóriás dicsfénnyel övezett hősről beszélt. Itt volt dr. Barr, a vezető tudós, Pitzell író, Kartvin csillagász, Torlen Ille, a szerencsétlenül járt és még betegen fekvő Dunn hűséges menyasszonya, Parmont, aranyos kutyájával, Druggal, és így sorra, a Cereszen raboskodó valamennyi hős.
Rendkívül pontosan, félórákra kidolgozott tervvel érkeztek az űrhajók. Két gépnek huszonnégy óra múlva a ceresziekkel, feljegyzéseikkel, minden tudományos gyűjteményükkel együtt útnak kell indulnia haza, a Földre. alig volt idő megmutatni a mentőexpedícióval hozott fejszerelési tárgyakat. Nehéz volna eldönteni, kik ámultak jobban, ők-e, a számtalan földi „újdonság”-ot vizsgálva, vagy az újonnan érkezettek-e, amikor a Ceresz őslakóinak csodáit szemlélték.
A cereszi hajótöröttek, amióta felfedezték a bolygó egykori lakói által felépített és távozásuk óta évezredeken át épségben maradt napfényszínkép-felbontó készüléket, és megismerték használati módjukat is – rendszeres közléseket adtak a Földre. Így hát ott mindenről tájékozva voltak. De minden elképzelést messze felülmúltak a látottak.
Megmutatták a titokzatos hő– és fénygyűjtő meg oxigéntermelő telepet, a mesterséges esőkészítés ismeretlen erőktől kormányzott technikáját, a csodálatos barlangi kertészetet különös, buja cereszi növényzetével, a színkép-adó oszlopok érthetetlen, de zseniális működését. Mindent, mindent, amit másfél évi fogoly életük alatt kikutattak és javukra fordítottak.
Végül a cereszi űrgömbhajók látványa tetézett be mindent. Mindenki elnémult. Három hatalmas, ezüstszínű gömb feküdt egymás mellett. Rajtuk a zárt barlang ellenére vastag réteggé hízott por sok évezred elmúlására mutatott.
Csupán az egyik gép volt ragyogóan tiszta.
– Igen, ezt már kezelésbe vettük – válaszolt dr. Barr, a ceresziek vezetője, a szemekből kiolvasható, de ki nem mondott kérdésre. – De nézzük meg talán belülről is – invitálta az újonnan jötteket.
Odalépett a hatalmas gömbhöz, s egy alig látható, talán tenyér nagyságú, kissé kiemelkedő táblára mutatott.
– Íme, itt a bejárat!
A ceresziek fényközléseiből az expedíció tagjai már jól ismerték az őslakók rajzos útmutatásait, amelyekből arra lehetett következtetni, hogy azokat nemcsak a saját használatukra állították össze. Hiszen betűkkel is tudtak írni! Bizonyára feltételezték, hogy ezeket rajtuk kívül más csak nehezen fogja megfejteni. Viszont a rajzok minden logikusan gondolkodó lényt könnyen útbaigazítanak. Tehát számítottak rá, hagy valamikor és valamilyen más bolygó lakói is fel fogják keresni elhagyott lakóhelyüket.
Dr. Barr rámutatott a féldombormű-szerű ábrára, és a rajta levő, négy részre szakított kör két felső vége között fémes összeköttetést létesített. Erre körülbelül két méter átmérőjű, eddig láthatatlan összeillesztésű rész oldalra tolódott.
– Eddig minden bejárati helyen ezt a megoldást találtuk, de mechanizmusukra máig sem tudtunk rájönni – fűzte hozzá mintegy magyarázatul a vezető.
Az ajtó kinyitásával egyidejűleg láthatatlan fényforrásból eredő világosság áradt szét a gömb belső részében. Szótlanul másztak fel. A gömb belsejében keskeny, lassan emelkedő spirális kapaszkodó volt, olyasmi, mint egy sok száz év előtti lakóház udvari függő folyosója. A kutatókat hirtelen ezernyi látvány ragadta meg, s hirtelen nem is tudták, hogy hova nézzenek. A gömb belülről szemlélve kisebb térfogatúnak látszott. Nyilván kettős fallal bírt. Persze! Hiszen innen „szobákba”, kisebb-nagyobb helyiségekbe lehet bemenni – állapították meg a „folyosóról” nyíló ajtókon bekukkantva.
A gömb közepén pedig – merevítőkhöz rögzítve – újabb, teljesen átlátszó falú kisebb gömb függött. Benne szemlátomást műszerek voltak. Valószínűleg irányító és meghajtó, energiaszabályzó vagy híradási berendezéseket kormányzó vezérlőműszerek lehettek ezek.
– De hol vannak az űrgömböt hajtó gépberendezések? – kérdezték a pionírokat. – Nem tudjuk pontosan megmondani – felelték azok. – Átvizsgáltuk az egész gömböt, kiszámítottuk térfogatát, a kettős fal közötti rész űrtartalmát, lemértük a hozzáférhető helyiségeket és arra a meggyőződésre jutottunk, hogy e kettős fal között van egy teljesen lezárt, rejtett térség. Itt kell lennie annak a mechanizmusnak, amely előttünk ismeretlen és feltevésünk szerint végtelen bőségű energiaforrás felhasználását teszi lehetővé.
– Sajnos, a mi nehéz életviszonyaink között a kutatást tovább vinni és ezt a rejtélyt megfejteni nem tudtuk. Ez a feladat önökre vár – fejezte be a magyarázatot Kartvin, a cereszi pionírok híres csillagásza.
A „vendégek” pedig nem is a csodák előtt érezték magukat kicsinynek, hanem a cereszieket bámulták, akiket törhetetlen hitük, akaratuk, szellemi rugalmasságuk oly magasságba emelt, hogy példájuk évszázadokon át megőrzi nevüket.
Rövid, de pazar lakomát csaptak. Melnyikov tréfásan felköszöntötte régi lakásadónőjét, a Földet; megígérte, hogy rövidesen visszatér, s bocsánatot kért hűtlenségéért.
A földiek milliárdjai is – közvetítő parlefotonjuk mellett ülve – poharukat emelték ennek beteljesedésére.
Az idő lejárt. A Földről is figyelmeztetést küldtek.
Még egy-egy biztató kézszorítás, baráti ölelés – és bezárult a hazatérésre kijelölt s közben minden ide szánt felszerelés kirakásával jóformán üressé tett két gép légmentes ajtaja.
Felhördültek a rakéták, és a két fehér nyílvessző pillanatok alatt eltűnt a cereszi égbolt bakacsin hátterében.

A Szahara Keopsz-telepén, az egykori sivatag erdőségéből kikanyarított, közel tíz négyszögkilométernyi park máskor aránylag csendes környezete ismét forrt és zúgott. A Föld minden tájáról ide érkezett számtalan formájú és nagyságú gép a több ezer repülőalkalmatosság parkolására kijelölt helynek jóformán minden zugocskáját elfoglalta. A légi rendfenntartók piros-fecske gépei ismét ide-oda cikáznak az aranyló napsütésben, irányítva a forgalom egyre növekvő áradatát. A leszállókat fogadó tornyokban ingujjra vetkőzött technikusok figyelik az egyre érkező gépek befogadást kérő hívásait. Lent a pályán fürge vontatók húzzák parkolóhelyükre a leszállott hajókat s máris rohannak vissza újabb és újabb fuvarért.
Kétszáz méter magasan – mint pacsirta a barázdák fölött – figyel a hatalmas központi irányító helikopter. Személyzete lázas gyorsasággal adja utasításait a szektorokra osztott földi térségbe.
Lent a parkban, a hirtelen felépített xurol házakban, fürdőmedencék mellett és az árnyékos fák alatt emberek százezrei jönnek-mennek, ismerkednek, pihennek, fecsegnek, fürdenek, esznek és isznak.
– Na nézd csak! Jól látok? Torper, öreg fiú! Te vagy az?
– Ha nem tévedek, Laringen... Hát ez nagyszerű! Te is itt vagy?
– Na, ilyen kérdést csak egy Torper tud feladni, aki sohasem hisz még a saját szemének sem. A fogadtatásra jöttél?
– Hát persze. A San Laurenz-i fényújság riportere vagyok. És te?
– Göttingában dolgozom egy technikai gyárban. Tudósítást kell küldenem a visszatérő gépek technikai tapasztalatairól. Mikor is érkeznek a cereszi gépek?
– Ma 16.20-kor.
– Van valami elfoglaltságod addig?
– Ebédeljünk együtt? Azt akarod?
– Amióta nem láttalak, logikád kristálytisztává finomult.
– Te meg nehogy véletlenül megharapd a nyelved!
– Miért?
– Vérmérgezést kaphatsz tőle!
– Elég! Kitűztem a fehér lobogót. Megadom magam. Elvégre az okosabb enged, nem igaz?
– Mivel pedig feltételezem, hogy a ceresziek érkezését jó helyről szeretnéd látni, jöjj velem!
– Hová?
– Nem fogod megbánni!
– Na jó! Remélem, nemeslelkű ellenfél vagy, alattomos bosszúra képtelen! Menjünk! Vezess!
Megebédeltek, majd beültek egy kis kétszemélyes kocsiba; Laringen beállította az úticél-automatát, és a régies, de még mindig kedvelt, egysínű fogat sebesen útnak indult.
Jó tíz perc múlva kiszálltak az egyik forgó televizortorony bejárata előtt, s a jármű (mint a régmúlt idők autótaxija) „foglalt” jelzéssel félreállt a parkolóba.
– Innen mindent látunk és hallunk.
Nem sokan dicsekedhetnek ezzel. Hiába! Ilyen tömeget a keopszi telep még soha nem látott! Nekik azonban a telepigazgató egyik titkárnője, Kelly segített. Sőt Torper táv-parlefoton adója részére áramforrást is biztosított, úgyhogy az máris megkezdte tudósítását.
A csinos, fiús vonalú fiatal leány – Kelly – könnyedén meghajolva „jó napot” kívánt a hallgatóknak, azután átadta a szót Torpernek. De az nem sokáig beszélt, megszólalt egy hang:
– Keopszi vevők! Figyelem!
– Ez a 42-es ionoszféra állomás jelzése – súgta Kelly Laringennek.
– A cereszi rakéták... 28 500 kilométerről értesítést adtak: már bejutottak a földi légkör Van Allen-övezetébe és most fékezni kezdenek – folytatta a közlést. Néhány perc múlva nagy magasságban alig kivehető sötétebb ködtömörülés tűnt fel.
– Jönnek, jönnek... megérkeztek – zsongott a sok-sok ezer ultralátcső birtokosának ajkáról.
– Nem lehet... ezek még nem ők... Mi az? Elkésett légihajó? Menjen el a légtérből! Vigyázzon! Jönnek a cereszi rakéták.
Teljes hangzavart közvetített a 42-es ionoszféra állomás kép– és hang-transzlokáló berendezése.
– Micsoda fegyelmezetlenség! – szólalt meg Torper. – Miért nem használja mindenki csak a saját mikrohullámhosszát?
Máris felhangzott az ionoszféra-kutató állomásról a vezető mérnök hangja:
– Halló! Halló! Figyelem! Kérünk mindenkit, kapcsoljon vissza saját hullámszektorára. Ellenkező esetben leállítjuk a továbbsugárzó berendezés működését!!
Hamarosan megszűnt a rakoncátlan adók okozta zavar.
Az elkésett gép sietve húzott el a telep légikikötőinek egyike felé, És most a hullámzavartól mentes légkörből tisztán hangzott fel:
– Halló! Itt Terra A 5 és Terra A 6. Megérkeztünk. A lokátorsávban vagyunk. Üdvözöljük a Föld népét!
Szabad szemmel még semmit sem lehetett látni, de az Ionoszféra 42-ről szétsugárzott elektromos hullámok a parlefotonok képmezőin már tisztán hozták a két, karcsú testű, fehér űrhajó képét. Fékező rakétáik hosszú tűzsugarai ködlő dicsfénnyel vették körül őket.
A Föld minden zugában emberek milliói ültek vevőgépeik körül és áhítattal lesték a látótér minden fényvillanását.
Bányákban, gyárakban, üzemekben, kutatóintézetekben, gyógyházakban, levegőben levő gépeken – mindenütt, ahol csak lehetett – magukra maradtak a baj esetére vészjelre állított gépirányító automaták, és aki csak tehette, izgatottan leste a nem mindennapi látványt.
Most jön meg az az ötvenegy ember, aki tizennyolc hónapig raboskodott a világmindenség jelentéktelen kőgolyóján, a Cereszen, ahol felhasználva a véletlen adottságokat, sokat szenvedve, de sohasem csüggedve, mérhetetlen új értékekkel gyarapították az emberiség tudását. Hírt hoznak a Világegyetem olyan messzi tájáról, ahová ember még sohasem jutott el.
Egyszerre felzúgott a – most már milliós – tömeg hangorkánja.
– Jönnek! Itt vannak! Ott... ott a két gép! Spirálban ereszkednek!
A rakéták mennydörgő robaja megreszkettette az épületek falait. A fák meghajoltak a roppant légnyomástól, az emberek egymásba kapaszkodtak, de senki sem tágított helyéről. Azután simán, kibontott szárnyakkal, kecses siklással ereszkedett le a két gép a fogadótér rugalmas xurol talajára.
Négy ajtó pattant fel, négy mozgólépcső simult a peronhoz. A fogadószemélyzet odasietett, az érkezettek kiszálltak és csoportjaikat egy vidám farkaskutya nyargalászta körül – a pionírok világszerte ismert Drugja.
A hatalmas tömeg lármáját, bugyborékoló zsibongását – nem tudni miért – hirtelen néma csend váltotta fel. Talán a megilletődés, az emberfeletti teljesítmény csodálata nyűgözött le mindenkit.
Némán, szívük mélyéig meghatva nézték a kézi parlefotonok ernyőiről tükröződő sápadt, sovány arcokat.
De néhány pillanat múlva elemi erővel tört ki a lelkesedés. Hangorkánként zúgott mindenfelé a régmúlt időkből visszahozott, kedves, üdvözlő kiáltás:
– Ave... Ave... Ave!
Szülők, testvérek, rokonok zokogtak az érkezettek keblén. Gyermekek csimpaszkodtak apjukba, feleségek öntözték forró könnyeikkel férjük megviselt arcát, és a milliós tömegben szem nem maradt szárazon.
Lassan megindult a kis menet a kocsik felé. S ekkor – nem tudni, ki kezdte – de már millió torokból zúgott az emberi testvériesség nagy himnusza:

Ember az embernek testvére...

A pionírok megálltak s kalapjukat levéve énekelték:

Ész és akarat mindent elér,
mindent elér...

V. Fejezet

ÉLET A CERESZEN

Éva, amint a gépek megérkeztek a Cereszre, azonnal „átköltözött” a Luna 4-re, arra a hajóra, amelyen férje tartózkodott.
Mindeddig csak a parlefoton látómezején találkozott Tommal és néha-néha – mi tagadás – felmerült benne olyan gondolat is, hogy mi lenne, ha többé nem találkoznának, de néhány pillanat múltán eltűnt ez a rossz érzés.
Most nevetve számolt be erről férjének. Csak egy bánata volt még. Az expedíció minden tagjának jóformán percekre beosztott munkaprogramja volt. Mindenki nyakig ült a tennivalókban. Ő meg idáig még semmi feladatot sem kapott. Pedig az expedícióba úgy iktatták be, mint annak a többiekkel egyenértékű tagját. El is mondta bánatát Tomnak. S elárulta azt is, hogy az a xurolhegesztő, amelyet még Keopszon adott neki, egy csomó újítás folytán még azoknál is tökéletesebb, amelyekkel az űrhajókat szerelték fel.
– Ne félj, Évikém, attól, hogy nem lesz munkád. Még sokallani is fogod. Csak várd be; holnap éjjel már kiszállunk ebből a szűk bárkából. Hamarosan felépülnek cereszi lakóhelyeink, s bennük külön üzemi szobát kapsz. Éppen tegnap volt róla szó, hogy mennyire fontos a Cereszen az űrruhák gondos, még hajszálnyi sérüléseket is helyrehozó kezelése. Gondold csak meg, a ruhák belsejében meg kell lennie a földi egy atmoszféra nyomásnak. Minthogy pedig a külső légnyomás majdnem nulla, a ruhák feszesre fognak felfúvódni. A többit már magadtól is kitalálhatod, ugye?
– Mérnök úr! Ne nézzen engem „technikai kiscsirké”-nek...
– Ezer bocsánat, persze, persze. Aki piezoelektromos rezgéssel működő szerkezetet konstruál, annak a légnyomásdifferenciák hatásáról nemigen lehet újat mesélni.
– Na, azért egy második kategóriába tartozó mérnöknél sosem lehet tudni, mikor lepi meg a magamfajta kis technikust valami szenzációs újdonsággal – adta vissza a bókot ingerkedve Éva.

Ötödik hónapja úszott már új utasaival a Ceresz, ez a mindennek, csak földi értelemben barátságosnak nem nevezhető kietlen kőbolygó, titokzatos kozmikus húga, a Vénusz felé.
– Vajon ennél a találkozónál ki fog örülni? – vetette fel egyik nap tréfásan valaki a kérdést.
– De hiszen a Ceresz remek ajándékot visz – szólt nevetve Maria Lomboy. – Bennünket! Embereket!
– Kétes értékű ajándék – szólt közbe Alex Edgar, a cinikus orvosprofesszor.
– Talán lezárhatnók a vitát azzal – vágott bele a beszélgetésbe Clementin magfizikus –, hogy vagy relatíve nézzük a kérdést, szűk földi biológiai határok között, és akkor még valami „felsőbbségi fogalmat” is fűzhetünk az „ember” szó értelméhez, vagy pedig kozmikus méretben gondolkozunk...
– Ami persze azt jelenti, hogy az anyag sok millió megjelenési formájának csak jelentéktelen variációi vagyunk – fejezte be a megkezdett mondatot Kurt West, a gyorsbeszédű krónikaíró.
– Mivel pedig az élő anyag állandóan kívülről veszi fel az energiapótlást, menjünk reggelizni – indítványozta jóváhagyó nevetések közepette Gábor kohómérnök, és a klub étkezője felé vette útját.
A csaknem kétszáz személyre berendezett, nagy, világoszöld színű, helyenként átlátszó falú étkezőterem kellemesen temperált levegőjében ínycsiklandozó ételek illatai bolyongtak. Kinn, tinta tengerében vakító ragyogással úszott a Nap. Az éjszakai hidegtől összehúzódott, most meg gyorsan melegedő kopár sziklák parányi szilánkjain a hőmérsékletváltozást kiegyenlítő igen gyenge „légáramlat” által felkavart homokszemcséken, mint finom arany porfelhőn, verődött vissza a napfény.
A hófehér asztalok körül férfiak, nők ültek. Egyesek már befejezték reggelijüket, mások meg csak most kezdtek hozzá. Az asztalok közepén álló apró készülékek gombnyomásra továbbítják a rendeléseket, és néhány perc múlva a tálaló lassan tovasikló xurolszalagján már ott is van a kívánt étel. Az egész berendezés ízléses, sima vonalú, de sokszínű és vidám. Anyaga masszív, de a lítiumnál is könnyebb.
E pillanatban felbúgott a terem jelzőkészüléke:
– Ti... táááááá... Figyelem! Tíz óra 25 perckor, tíz perc múlva kezdődik a Cereszi Tanács építő részlegének beszámolója. Kérjük, szíveskedjenek a klubterembe fáradni.
– Ma meleg napja lesz az „Öregünknek”! – szólalt meg valaki az étkezőben.
– Na, ami azt illeti, a mi csoportvezetőnk is elég izgatott volt reggel. alig szólt egy-két szót és máris elsietett. Légy szíves, kérlek, add ide a sót!
– Ha jól átgondoljuk, nem is olyan könnyű a feladatuk.
– Siessünk, lusta földiek – szólt oda nevetve Valéria építészmérnöknő két asztaltársának, akiket – nyilván, mert mindig együtt jártak – Castor és Polluxnak vagy ikreknek becéztek.
(Mindketten a dél-ázsiai Gandhi-egyetem ajánlólevelével kerültek a kétszáz kiválasztott közé.)
A klubterem egy emelettel feljebb volt, és az épület teljes alapméretét foglalta el. Kényelmes, könnyen gördülő, légpárnás fotelek vették körül a kis asztalokat. Ezek felső lapján fényíró berendezések, parányi mikrofonok és a Földön az utolsó évtizedben annyira elterjedt, miniatűr kivitelű elektronikus számoló-rácsok. A terem egyik végében, a nagy fali parlefoton opáltábla alatti kisebb emelvényen a Cereszen általánosan viselt, xurolból készült, fehér, selymes anyagú overallba öltözve hat férfi ült. Közöttük Swen Axell csillagász, a földi Világtanács tagja és a cereszi expedíció vezetője. Mellette helyettesei, a szálfa termetű Warden Bolt, híres fizikus, Rozsgyenszkij, továbbá az építési, a biológiai, a fizikai és a csillagászati csoport vezetője.
Karl Brecht, az építési csoport vezetője felemelkedett:
– Kedves barátaim, ötödik hónapja utazunk e „kies” égitesten. Amikor megérkeztünk, nekünk jutott osztályrészül az első feladat, munka– és pihenési lehetőséget teremteni. Olyan épületeket kellett emelnünk, melyek az itteni viszonyoknak és kutatócsoportunk követelményeinek megfelelnek. Mi kellett ezekhez? Tudás, akarat és nem utolsósorban megfelelő anyagkészlet. Mindezeket magunkkal hoztuk. Volt még egy tényező, a szerencsés véletlen, amely szintén segítségünkre sietett. De a mi munkánk annyira kipróbált adatokhoz van kötve, hogy ezt a tényezőt a jövőben sem fogjuk terveinkbe beiktatni. Átengedjük űr-távhajózási kollégáinknak. (Nevetés a hallgatóság soraiban.)
– Nézzük meg, mit végzett építő csoportunk az eddig eltelt idő alatt. Ezt kénytelen vagyok kissé részletesebben bemutatni, noha annak összes fázisában önök is részt vettek. De mert ülésünk minden mozzanatát a Földre is közvetítik képhangadóink, ahol több milliárd testvérünket a részletkérdések is érdeklik, nem foszthatjuk meg őket jogos kíváncsiságuk kielégítésétől.
Máris felvillant a terem 3 x 6 méteres opállemezén cereszi megérkezésük sárga homokkal és sziklákkal borított kopár helye, előterében az öt hatalmas űrhajóval.
Mellettük nevetséges törpéknek tűntek fel a cereszi „hajótöröttek” kisméretű űrgépei.
Magukat látták, amint ott sürögtek-forogtak, ládákat és géprészeket raktak ki; kis vontatók gördültek elő a hajók gyomrából, kerekekkel ellátott rekeszeket húzva. Másutt szintező technikusok állították fel sietve műszereiket, és már csattogtak is az apró nivelláló-gépek villámgyorsan forgó talajmaró vésőhengerei. A törmeléktovábbítók miniatűrnek nevezhető martinkemence-szerű olvasztókohókba öntötték a talajról és az épületalapozások mélyedéseiből lehántott felszínt. Mögöttük olyan készülékek állottak, amelyek a megolvadt és gázzal lukacsossá felfújt anyagot precíz hornyokkal ellátott lapos tömbökbe préselték és lehűtve máglyába rakták.
Másutt elektronikus vezérlésű rakodó és szállító gépek továbbították a „téglákat” a kívánt helyekre, ahol ugyancsak automaták csúsztatták egymásba az összeillő vájatokat. Kötőanyag nélkül emelkedtek az acél szilárdságú falak.
Mindenütt látható volt Rozsgyenszkij zömök alakja. Ennek a munkának ő volt a lelke, de egyben legerősebb izma is!
A technikusok nyugodt, figyelő arccal nézték a gépek működését és csak nagy ritkán léptek egy-egy kapcsolóhoz, hogy a kezükben tartott rajzok utasításainak megfelelően irányítsák a munkát. A falak fölé boltozatos ívek emelkedtek.
A belső helyiségekben fűrészféle szerkezet véste bámulatos gyorsan a falat, és a kis csatornákba szigetelő, majd fémes anyagot sajtolt be a gépekhez szükséges elektromos vezeték céljára. (A lámpákhoz nem kellett áram. Bennük izotópok bomlása gerjesztett fényt.)
Kinn, más helyen xurolanyagot olvasztottak és ablaktáblákat szabdaltak fel különböző formákra, majd az ugyancsak kész xurol-műacélból készült keretekbe szerelték be őket.
Mechanikus szórókészülékek csiszolták tükörsimára a falakat kívül is, belül is. Mások gépeket, berendezési tárgyakat, hatalmas, de könnyűfémből készült elektromos csillagászati távcsöveket, héliumszintetizálókat és napfényátalakítókat meg áramgyűjtőket és számtalan más kisméretű szerkezetet állítottak össze.
Mint hangyaboly nyüzsgött az egész csoport. Mindezt a Földön már mind előkészítették és most csak egynéhány ügyes fogás kellett az összerakásukhoz. Mivel a színes és teljesen térszerű, plasztikus képleadás üteme jóval gyorsabb volt, mint annak idején a felvétel – a néző frappáns, összefüggő képet kapott az összes munkálatokról.
Ezért lassan a cereszi nézőközönséget is magával ragadta a munka lázas tempójának élvezete, és egy-egy szellemes megoldás láttára önkéntelenül tapsra verődtek össze a kezek.
Néha a csoportvezető felhívta a figyelmet egyes hibákra, vagy megmagyarázott komplikáltabb technikai folyamatokat.
Most változott a kép, és az opállemezen tíz kész épület ragyogó falai verték vissza a cereszi napfény sugarait. Az épületek hasonlítottak egymáshoz, de mégsem voltak egyformák. Tarkán ragyogtak, mint a kert vidám virágai. Optimizmust és reményt sugároztak.
Az egyes épületeken ilyen világító feliratok voltak: Laboratórium, Egészségház, Élelemraktár, Anyagkészletek stb. A lakóházakon pedig: Új London, Dália, Kaukázus.
Távolabb hatalmas „Gépterem” és „Ciszterna” feliratú építmények képe tekintett le a hallgatóságra.
A földi településeinken annyira kedvelt, könnyen tovagördíthető vagy tetszés szerinti irányba fordítható xurol lakóházak itt nem lettek volna megfelelők. Szükségtelennek látszott a legújabb típusú, helikopterrel elszállítható épületek felállítása is.
(Ezeket a típusokat még a múlt század elején kezdték gyártani, és ma már igen nagy technikai tökélyre fejlesztették. Ennek a gyors fejlődésnek egyik fő oka az, hogy a légi hajózás, valamint a gyárak és lakások összes energiaszükséglete a Föld bármelyik pontján, a legkülönbözőbb forrásokból, könnyen kielégíthetővé vált.)
Most az egész cereszi telep „szívére”, a hatalmas Energiatelep belső termeire fordult a kép. Itt tükörsima környezetben apró, de nagy teljesítményű berendezések változtatták át a hidrogént héliummá, hogy gúzsba kötött energiák szabaduljanak fel. Napfényenergiát elektromossággá átalakító fényelemek, kísérleti kozmikussugár-gyűjtők, a rideg és meleg változását felhasználó találmányok sorakoztak egymás mellett. Képviselve volt itt a XXIII. század minden, legújabb, energiatermelő technikai csodája, hogy segítségére legyen a cereszi kutatók merész vállalkozásának.
Ezek a berendezések oxigént, vizet, hőt és világítást adnak. Táplálják a laboratóriumok kutatóberendezéseit, áramot küldenek a parlefotonok katódcsöveibe és a kohók hőigényének, a kényelmi berendezéseknek ellátása mellett játszva elégítik ki a földi adó-vevő több millió kilowattos energiaszükségletét.
Büszkeség és önbizalom töltötte be lelküket, valahányszor csak alkalom adódott a csodás energiatermelő gépek munkáját látni. Az a tény, hogy kimeríthetetlen erőmennyiség áll rendelkezésre, felszabadította az emberiséget az elmúlt századok testet és lelket ölő kényszermunkái alól. A termelő erő újabb utakat keres, újabb területeket hódít meg a kultúra határtalan fejlődési lehetőségéből.
Végül befejezésül a nemrég elkészült emeletes központi épület, majd a vas–, nikkel–, molibdénbányák részére felállított fúrótelepek bemutatása került sorra.
– Kereken 4850 méter mélységet értünk el – vette fel a képkísérő magyarázat fonalát Karl Brecht. – Itt azonban olyan ellenálló anyagba ütköztek fúróink, hogy még csak néhány centiméter mélyen sem tudtuk feltárni, még vizsgálati mintát sem vehettünk belőle. Földi viszonylatban azt mondanám, 10-es keménységű anyagba ütköztünk, amely tudvalevően a gyémánt tulajdonsága.
– Sorra törtek el fúróink. Kénytelenek voltunk más területet keresni, és innen 130 kilométer távolságban meg is találtuk. Ott geológusaink felszíni rétegben számottevő bauxitot, vasat, krómot és lítiumot fedeztek fel. Ezért az említett fúrásokat le is állítottuk. (A magasból felvett kép sziklás terepen mozgó, apró, jól megrakott bulldózereket mutatott.) Most itt dolgozunk.
– Később majd vagy légi úton szállítjuk onnan ide az ércet, vagy pedig a helyszínen állítunk fel néhány olvasztót. Még nem tudom megmondani, hogy melyik lesz az előnyösebb. A számítások folyamatban vannak.
– Nehézségeket okoz azonban ezen az új, most felfedezett telepen az, hogy oda meleget és hűtést, oxigént és vizet kell szállítanunk. De reméljük, hogy fizikusainknak sikerül megfejteni a cereszi őslakók találmányainak elveit, és akkor ugyanolyan feltételeket teremthetünk a Ceresz más részein is, mint amilyenek itt vannak.
– Távolabbi terveinkben azzal is számolunk, hogy a Ceresz más részein talált, de homokkal vastagon betemetett napfényenergia átalakító telepeket hozzuk rendbe és...
E pillanatban megszakadt a képadás. A nagyvevő opállemezén a fekete űrháttérben a Napkorongot elhalványító tűzsugár villant fel, majd hirtelen hangtalanul háromfelé szakadt s mint tűzeső hullott alá.
Egyesek a nézők közül kezüket védőleg arcuk elé kapták, mások félig felugrottak helyükről, mintha menekülni akarnának. A cereszi égbolton némán végigszáguldó fényvihar nyomán megremegett a padlózat, halk reccsenéssel ablaktáblák törtek el, és néhány pere múlva távoli morajlás halk visszhangja dobolt a megmaradt xurol-lemezeken.
Űrrakétarobbanás? Talajrengés?
– Halló, csillagvizsgáló! Mi volt ez?
Máris felcsendült a parlefotonban az ügyeletes csillagász hangja:
– Attention! Tőlünk déli irányban valószínűleg nagyobb méretű meteor hullott a Cereszre. Örülök, hogy sikerült idejében rákapcsolni vevőjüket. Ilyen szép fényjátékot ritkán sikerül elcsípni.
– Minek köszönhetjük ezt a fénytüneményt ebben a ritka légkörben? – kérdezte Karl Brecht.
– Nem tudom. Feltételezem, hogy valamilyen előttünk ismeretlen vegyi reakció lépett fel. Kiszámítom a becsapódási helyet és közlöm a fizikai csoporttal. További jó munkát!
A vetítőn most a 47-es számú földi ionoszféra űrállomás vezetőjének, Morrisnak joviális arca tűnt fel. De ez az arc most nem volt mosolygós, mint máskor.
– Halló, Ceresz! Halló! Már tíz perce hiába hívom magukat. Miért szakadt meg adásuk? Körülöttem állandóan búgnak a közvetítő állomások reklamációi. Valami baj van?
A cereszi ügyeletes csillagász sietett megnyugtatni földi kollégáját és – párhuzamosan az adás folytatásával – máris sugározta a néhány perc előtti események felvételeit.
– Kedves barátaim! Ezzel befejeztem – szólt végül Brecht. – Minden kérdésre, ha tudok, szívesen felelek.
Warden Bolt emelkedett szólásra. Mindenki elhallgatott. Wardennek a tudományok széles körét átfogó alapos képzettsége már a Földön is általános megbecsülést szerzett. Itt a Cereszen az is megmutatkozott, hogy Warden tetőtől talpig ember. Sok értéknek kell összegyúlni valakiben, amíg kiérdemli ezt a jelzőt. De egyre szaporodik az ilyen, kiváló emberek száma.
– A Ceresz „fővárosának” alapítási munkái – kezdte beszédét Warden – túljutottak az első nehézségeken. Persze nem minden sikerült úgy, ahogy szerettük volna. És ebben gépeink csak annyiban hibásak, hogy nem pótolták maguktól a néha-néha elszunnyadó szakmai invenciót.
– A földiek elismerése jólesik mindnyájunknak, de nem szabad, hogy megtévesszen bennünket, akik mindannyian szakemberek vagyunk. Természetesen semmi okunk sincs arra, hogy elvitassuk az építési részleg munkájának általános érdemeit, és azt hiszem, helyes lenne, hogy fővárosunk megalapítását névadó ünnepséggel zárjuk le.
A váratlan befejezést taps követte. Sokan felálltak helyükről és Warden felé integettek.
Hamarosan megalakult a „Cereszi Vidám Bizottság”. Elnök Castor, Valéria a zenei rész rendezője. Valéria csodásan játszott az elektroakkordinon, e szellemes elektromos hangszeren. A hatalmas zenekart is pótolni tudó találmány, amely a múlt század vége felé született, forradalmasította egész zeneköltészetünket, mert semmiféle régebbi hangszerhez nem hasonlított.
A világűr első „bál”-ja az elhatározást követő ötödik napon este vette kezdetét, és földi évszázadok során kialakult hagyományokhoz híven, másnap reggelig tartott.
Résztvevőinek száma – szerény becslések szerint – közel három milliárd fő lehetett. Ebből 199 cereszi és a többi földi lakó volt. De az is lehetséges, hogy ismeretlen bolygók lakói is részt vettek névadó ünnepségünkön, és Valéria művészetét velünk együtt távoli világok kulturált lényei is élvezték. Csak a cereszi „főváros” nevével volt baj. Nem tudtunk az elnevezésben megegyezni, s ezért a legszellemesebb elnevezési ötletre világpályázatot hirdettünk, két hetes határidővel.

A kutatómunka pontos tervek szerint, meghatározott vonalon haladt. A három fő csoport (az építő részleg, a cereszi űrhajókat tanulmányozó csoport és az általános kutató kollektíva) a kijelölt feladatok tömegében elmerülve alig vette észre a tovaszáguldó napok múlását.
Még jó, hogy a Cereszen az évszakok változása nem figyelmeztet senkit arra, hogy már öt hónapja van itt. Csak a nappalok és éjszakák egyforma váltakozása szakítja meg a munkát, és csak ez figyelmeztet a pihenés szükségességére.
Olyan monoton volt itt minden, mint egy óra belsejében. Hajnali derengés vagy esti szürkület, derűs napfény vagy komor felhőkkel borított ég, tél fagyos szele vagy rügyező faágak… semmi ilyen. Csak a rendkívül ritka légkör miatt forró nappalok és a hideg éjjelek. Ez utóbbiak hőmérséklete – hála a ceresziek napfényakkumuláló készülékeinek – az expedíció tartózkodási helyén sohasem szállt lejjebb mínusz 20-25 foknál.
Arra nem is gondoltak, hagy mi történne velük, ha egy szép napon oxigént és meleget sugárzó, mesterséges esőt is adó telepeik sztrájkba lépnének. Hiszen most már mintegy 50 millió kilométerre távolodtak el a Földtől, és jóllehet űrgépeik nagyobb távolságra voltak méretezve, a gyakorlati kipróbálásukra nem volt alkalmuk.
Ehhez képest a holdkirándulások 385 ezer kilométeres távolságukkal bizony még „próbaút”-nak is alig jöhettek számításba.
Százkilencvenkilencen voltak a Cereszen.
Nehéz feladat ennyi embert ily rövid idő alatt megismerni, mert most még a nagy újszerűség meg a tudományos sikerek hevülete uralkodik a lelkeken.

VI. Fejezet

FELDERÍTŐ ÚTON

A Cereszen járt pionírok kitűnő térképeket készítettek e kis bolygóról. Ezeket felhasználva vette tervbe az Axell-expedíció huszonhat főből álló kutatócsoportja, hogy további felderítéseket végez a Cereszen.
Úgy határoztak, hogy a hazatértek által itt hagyott, három legnagyobb gépen teszik meg ezt az utat. A Lambda 20 gépen azonban induláskor üzemzavar keletkezett, jóllehet megelőzően alapos gondossággal átvizsgálták mind a három, helikopterrel kombinált rakétagépet. Nem is a gépben volt a hiba. A startolás simán ment. Mintegy ötszáz méter magasban lehettek, amikor a Lambda 20 hirtelen megingott és orrával előre bukott. E pillanatban kitolultak a siklórepüléshez szolgáló szárnyak, tíz hatalmas, héliummal töltött xurolballon is kiugrott. De ezek a Ceresz rendkívül ritka légkörében csak igen kevés segítséget nyújtottak volna, ha a leállt atommagbomlásos rakéták helyett automatikusan be nem indultak volna a tartalék vegyi rakéták.
A Földön, amelynek egy atmoszféra nyomású légrétegéhez voltak tervezve ezek a mentő segédeszközök, a légballonok és a siklószárnyak mindig elegendőnek bizonyultak. De a cereszi ritka légkörben csak a segédrakéták mentették meg a gépet a biztos lezuhanástól. A kis magasság miatt arra sem futotta az időből, hogy a zuhanó hajót a másik két hajó mágneses fogóival elkapja.
Szerencsére a Lambda 20, miután imbolyogva leírt néhány kört, egy kis zökkenővel leszállt. Követte a másik két gép is.
Mindnyájan kiugrottak a hajókból, a telep lakói pedig futva közeledtek. – Mi baj volt? Mi történt? – kérdezték a gépvezetőket.
– Nem tudjuk – felelték azok. – Minden simán ment, magasságmérőnk 650 métert mutatott, amikor a magbontó reaktor termelése egy pillanat alatt a normálisnak ötszörösére ugrott.
Az automaták azonnal lefojtották az üzemet és átkapcsoltak az akkumulátorokra. Mindezt világosan mutatták a műszerek.
De az akkumulátorok áramtermelése is ingadozott, és a rakétaberendezés mágnese nem működött. Szerencsére a rugós mechanizmusú mentőszerkezet begyújtotta a vegyi rakétákat, és ezek fenntartották a gépet. És mert a vonzóerő itt sokkal kisebb, nem zuhantak le. De hogy mi zavarta meg a reaktor normális működését, azt nem tudták.
A mérnökök azonnal hozzáláttak a gép szerkezeti megvizsgálásához. Beszálltak a gépbe, kihúzták a máglyából a neutronelnyelő berendezést, és az áramtermelés azonnal megindult. Bekapcsolták az akkumulátorok feszültségellenőrzőit, ott is rendben volt minden. Egymásra néztek. Átvizsgálták az egész gépet, minden kapcsolót, minden vezetéket és elektromotort, ki– és bekapcsolgatták a reaktort. Sehol semmi hiba.
Kiszállt mindenki, csak két vezető és két űrhajómérnök maradt benn, és elindították a gépet. Az simán emelkedett. Bekapcsolták az összes rakétákat. Pillanatok múltán szabad szemmel már alig lehetett látni a hajót.
Visszajöttek, simán landoltak és kiszálltak a gépből. Aznap nem is indultak el.
Szokássá vált a kutatóexpedícióban, hogy ha valami rendkívüli probléma merült fel, este mindazok, akiket a kérdés érdekelt, vacsora után összejöttek a kis klubteremben, megvitatni az aggályokat. Így próbálkoztak megbirkózni a nehézségekkel. Ez történt most is, azzal a különbséggel, hogy a szokottnál sokkal többen jöttek el.
Először a gép vezetője ismételte el észleleteit, utána pedig a revíziót végző mérnökök egyike számolt be munkájáról, illetve annak eredménytelenségéről. Mindkettőt feszült figyelemmel hallgatták végig. Utána csend lett. Ezernyi okra gondoltak, de mielőtt elmondták volna, máris el kellett vetni, mert egyik sem volt eléggé logikus. Lépésről lépésre szedték össze a szálakat, s így – a véletlen segítségével – egy új felfedezés kezdett kibontakozni.
Már kétszázötven évvel ezelőtt is tudták az atomfizikusok, hogy a világűr végtelenségéből rendkívül nagy energiájú korpuszkulák, protonok és elektronok, mezonok stb. kerülnek a Föld légkörébe. Ezek a Föld körüli Van Allen-övezetben igen erős hatásúak; e parányiságukhoz képest hihetetlen erejű testecskék nekivágódva a Földet körülvevő gázréteg atomjainak, szétrobbantják azok magjait, a keletkező törmelék pedig további pusztítást végez az atomok között. Magukat az eredeti kozmikus sugártestecskéket csak a légkörön kívül vagy ritka légkörben lehet észlelni és tanulmányozni. Erre kiválóan alkalmasak voltak a Holdon felállított fizikai laboratóriumaink.
Természetes, hogy a fizikusok a Cereszen is rávetették magukat erre a kutatásra, de jóllehet számtalan módszert és berendezést próbáltak ki, mindeddig nem sikerült hasznosítható energiát nyerni e sugarakból.
Összeállítottak egy teljesen új elvek alapján működő kozmikus sugárgyűjtőt. Ennek kipróbálása egybeesett gépeink indulásával. Ez volt a baj oka. A készülék parabola alakú, hatalmas sugárkoncentrálója összeszűkülő kisugárzóban folytatódott. A belőle kilépő, összegyűjtött sugárnyaláb, amikor a szerkezettel nem kísérleteztek, a nyitott tetőn át a szabadba futott ki. Mint a homorú tükrökkel összefogott napsugarak hőereje, úgy hatott a készülék, de nem hőt adott, hanem ionizálta az útjába került atomokat, megfosztva elektronjaiktól, szétrombolta magukat a magokat is, megváltoztatta a kémiai és fizikai jelenségek egy részének rendes lefolyását. Ebbe a sugárnyalábba került bele véletlenül a gép.
Ezt sikerült megállapítani a népes gyűlésen. Így rendkívül nagy jelentőségű felfedezés elve született meg a Cereszen, és a közel háromszáz évi, kitartó kutatás eredménye valószínűleg újabb energiaforrással fogja gazdagítani az emberiséget.
Másnapra megnyugodtak a kedélyek, a Lambda utasai pedig évődve csipkedték egymást. A tréfák hegyes nyilai nem kímélték azt a néhány utast, akik a veszély pillanatában elvesztették önuralmukat. De a legtöbbet kellett hallgatnia Teddy Hill fiatal geológusnak. Ez a fiatalember zavarában még bent a gép fülkéjében nyitotta ki xurol mentőballonjának héliumtöltő csapját, mire a három méter átmérőjű gömb abban a pillanatban felfúvódott és fellökte a közelben állókat, elzárva a belső tér közlekedésre szánt részét.
– Ide hallgass, Teddy – mondta Pollux –, szerencse, hogy én nem voltam a hajón.
– Miért?
– Mert én pillanatfelvételt készítettem volna rólad a „Légi mentés szabályai” című kézikönyv részére. Van fogalmad arról, hogy egy ily ritka eset képe milyen szenzáció lenne?
Ellenállhatatlan erővel tört ki a kacagás. Hiszen mindenki ismerte ezt a könyvet, amely tele volt a legmerészebb mentések leírásával és képeivel.
A geológiai és fizikai kutatócsoport három hajójának indulását különféle meggondolások alapján két nappal el kellett halasztani. Sajnos, ezt a második határidőt sem tudták betartani. Majdnem végzetes baleset történt egy figyelmetlenség következtében. De ez egyszersmind például szolgált arra, hogy a rendkívüli körülmények között nem lehetünk eléggé elővigyázatosak.
Thomas Brandt űrhajómérnök szokásos gépkontrollját végezte a Luna 4 gépen. Előírás volt ez a mindennapi gondos ellenőrzés minden hajón.
A munkarend szerint 10 és 12 óra között kellett ezt elvégezni, utána pedig pontosan 12.30-kor Karl Osborn, az expedíció helyettes vezetője várta a jelentését. Mivel 12.35-kor Brandt még nem jelentkezett, Lev Burke ment be utána a „Luna 4” gépkamrájába.
Brandt halottsápadtan feküdt a padozaton.
Burke pillantása végigfutott a műszerek jelzőmutatóin. A széndioxid regenerátor nem működött! Tehát a gáz nem a készülék tartályába, hanem a gépterem zárt helyiségébe ömlött. Egy ujjnyomással átfordította a kinyílt csapot. Azonnal vészjelzést adott az orvosi szoba részére, közölte röviden az esetet és máris cipelte kifelé az elzárt helyiségből az ájult embert.
Tíz percnyi elektromos szívmasszázs, a központi ideggócokra adott sugárzás, oxigénlégzés – és máris színesedni kezdett Brandt arca. Lassan magához tért.
– Mi történt, kedves barátom? – fordult hozzá az időközben odaérkezett Swen Axell. Brandt olyan tekintettel nézett körül, mint aki semmit sem ért, s azután gyenge, elhaló hangon kérdezte:
– Mi történt velem?
– Széndioxidmérgezés – felelte az orvos. – Szerencsére túl van a veszélyen.
Brandt már másnap részt vehetett egy kisebb geológiai expedícióban.

Hadzsi Leshi hidrogénkutató töprengő arccal ült műszerei mellett. A Ceresz rendkívül ritka légkörében csak nyomokban volt felfedezhető a hidrogén, a bolygó kis tömegvonzása következtében. Persze a színképelemzők bő anyagot adtak a galaktikus gáztömegek vizsgálatára, a csillagászok rádiólokátorai is gyönyörűen vették a hidrogén és kalciumgáz felhők rövidhullámú rádiójelzéseit, s így Leshi feljegyzései is remekül szaporodtak.
Most mégis félben hagyta a színképvonalak eltolódásával kapcsolatos számításait, és gondolatai a fizikai lehetőségeket megszégyenítő sebességgel az Adriai-tenger partjára száguldottak. Képzeletének színképfelfogóján, ragyogóan tökéletes vételben, feleségének és két kis gyermekének arca rajzolódott ki. 
Látta virágos kerttel körülvett lakásukat, amint a kis villa fala ragyogva veri vissza a napsugarakat, és hallotta, hogy felesége éppen ebédre csalogatja a két barna lurkót. Elmosolyodott, és mintha valami idegen nyelven néhány szót suttogott volna. Nyilván becéző neveket.
Ábrándozásából éles, riasztó hangjel ébresztette a valóságra. Egy pillanat alatt eltűnt a szép kép, ijedten ugrott fel, de máris felhangzott Swen Axell hangja:
– Geológus csoportunk tőlünk délkeleti irányban 25o kilométerre bajba jutott és segítséget kér. Sziklalavina elől egy barlangba menekültek, és a kijárat eltorlaszolódott. Tíz önkéntes jelentkezővel egy kisebb gépen értük megyünk! Kérem a vállalkozókat a klubterembe!
Leshi sietve magához vette felszerelését és elindult a jelzett helyre. Amikor belépett, ott nyüzsgött az egész telep minden lakója.
Herbert Wehner pilóta, kezében a cereszi térképpel, már beöltözve sietett a pionírok által itt hagyott egyik gép felé, és két perc sem telt el, tizenkét ember, köztük Leshi is, máris úton voltak.
Tizenöt perc alatt a helyszínre érkeztek. Az egyik sziklacsúcson hórihorgas, oxigénmaszkos alak integetett a leszálló gép felé.
– Hiszen ez Perkins, a geológus – kiáltott fel Wehner. – Halló, Perkins! Mi történt?
– Sziklaomlás... Ott... Ott – mutatott a hegyoldalnak lejjebb fekvő részére. – Egy barlangba öten szorultak be. Homer Herter és Thomas Brandt eltűntet valahol. Amikor megindult a lavina, én is csak annyit láttam, hogy öten már befutottak egy szakadékfélébe, Brandt elesett, Herter meg eltűnt a szemem elől, Óvatosan jöjjenek fel – mondta még, mert közben a leszállt gépből futva igyekeztek feléje.
A mentőhajóról felhívták Swen Axellt. Küldje ide a legkisebb kombinált-gépet, hogy közvetlenül a barlang mellett szállhassanak le.
– Segítség! – szólalt meg egy halk, fájdalmas hang. – Két szikla közé szorultam, nem tudok mozdulni. Segítsenek!
– Ki beszél?
– Homer Herter!	Siessenek, kérem!
És megkezdődött a mentés. Négykézláb kúsztak fel a hihetetlenül omladékos részeken. Lábuk alatt mint porhanyós tufa töredeztek le a kiálló sziklák.
– Kitartás, Homer Herter, megyünk! Megsebesült?
– Nem tudom. Nagyon fáj a lábam.
– Halló, Brandt, merre van?
Semmi felelet.
De néhány perc múlva újabb hangok jöttek.
– Halló, mentők! Öten beszorultunk egy szűk barlangba. Vegyenek sorra minket is, de előbb, ha vannak sebesültek, azokat. Nálunk mindenki ép. Öten vagyunk: Kuznecova, Lomboy, Martin, Pataki és Van San Va.
Süvítve fékezett a kis négyszemélyes rakéta-helikó, amint a sziklák közé szorult Homer mellett landolt. A korábban érkezettek minden sietség ellenére is, sokágú kampókkal kapaszkodva a porhanyó talajon, még csak fele úton voltak. alig ismerték meg a kis gépből kikászálódó Swen Axellt.
Kiszabadították Homert.
– Nem látta, kérem, Brandtot? – kérdezte Swen Axell.
– Arrafelé volt – mutatott a sápadt fényfizikus lefelé a hegy lejtőjén.
– Menjen a gépbe és pihenje ki magát – szólt Betty Penland sebésznő Homerhez.
– Nem, nem. Köszönöm. Önökkel megyek – mondta izgatott hangon emez. – Keressük meg Brandtot.
Mindnyájan a Homer által mutatott irányba kúsztak.
Egy mélyedésben, törmelék alá temetve ott feküdt Thomas Brandt űrhajómérnök, akit előző nap majdnem megölt a széndioxidmérgezés. Szerencsére most az űrruha valamennyire megvédte, és oxigénellátása sem szakadt meg, de a ruhán átlátszó véres folt sérülésről tanúskodott.
A pilóta Axell kérésére felröppent a géppel és közvetlenül a sebesült mellett szállt le. Az ájult emberrel, akit Betty azonnal kezelésbe vett, hazarepült, de tizenöt perc múlva már vissza is érkezett.
– Szerencséje volt Brandtnak – mondotta valaki. – Nézzék, mekkora sziklák gurultak át fölötte. Még cereszi súly szerint is néhány tonnát nyomhatnak. (A Cereszen 100 földi kilogramm 6 kg-ot jelent.) Ha nem ugranak át a mélyedés felett, péppé morzsolják szét.
Lassan közeledtek a kényszerlakóhellyé vált barlang felé.
– Ott... ott...! – kiáltott fel Poll.
A mutatott irányba néztek. Az egymásra torlódott sziklák közti hasadékból kinyúló fémrúdon színes rongy lebegett és jelezte a betemetett emberek helyét. Hatalmas sziklák feküdtek egymás hegyén-hátán. Az első percekben kissé tanácstalanok voltak. Nem tudták, hogyan kezdjenek a mentéshez. Ha nem lett volna a Ceresz légköre annyira ritka, hogy a helikopterszárnyak jóformán semmi húzóerőt sem tudtak kifejteni, akkor egyszerű lett volna a megoldás. De így, amikor már a hajótestet is alig tudták felemelni, nem lehetett még többletsúllyal is megterhelni a gépeket, a rakétahajtás pedig e célra használhatatlan volt. Robbantásról sem lehetett szó, hiszen a bennszorultakra rászakadt volna esetleg az egész barlang. Kézi erő pedig ezeknél a háznagyságú tömböknél semmi eredményt nem hozott volna.
Pollnak azonban ragyogó ötlete támadt. Ezt azonnal közölte is Swen Axellel, és máris beugrott a kis gépbe, hogy a telepre száguldjon.
Rövid idő múlva visszatértek Wehnerrel, és egy kisebb méretű, elektromos körfűrész-szerű falvéső szerkezetet cipeltek ki a gépből. Egyet azok közül, amelyeket az építkezéseknél az elektromosságot vezető anyagnak a falba helyezésére használnak.
Hát ez okos gondolat volt. A kis gép maró része úgy hatolt be a puha, omlós anyagba, mint gipszbe a fűrész. Óvatosan, a sztatikai helyzet figyelembevételével emberderéknyi lyukat, jobban mondva alagutat vájtak a sziklatömbhalmazba, és két órai megfeszített munka után hasoncsúszva, egymást követve bújtak ki a barlangból életveszélybe került társaik.
Amikor otthon részletesen elmesélték az esetet, kiderült, hogy Irina Kuznecovának a geológia iránt érzett és minden akadályt legyőző szerelme mentette meg életüket. Kuznecova rávette társait, hogy menjenek be a barlangba körülnézni.
– Kétségtelen – számolt be Van San Va a kalandról –, hogy ha a sziklalavina a külszínen ér bennünket, mindannyian ott veszünk. Szerencsénk volt abban is, hogy Perkins másfelé kutatott, és így vészjelt tudott adni. Igaz, hogy előbb-utóbb Homer Herternek is sikerült volna jelzést adni. Nemde? – fordult feléje.
– Persze, persze, természetesen – felelt amaz, riadt tekintettel. – Azaz... zsebtelepem erősen megrongálódott és talán csak tizederővel tudtam jelzést adni...
Este, a megmenekülés örömére Layla Ahmed gasztrobiológus (Swen Axell utasítására) a vacsorához mindenkinek negyed liter ezerjófű-szörpöt utalt ki.
Ennek a Földünkön annyira kedvelt (a régen oly erősen fogyasztott alkoholt helyettesítő) növényi italnak már néhány cseppje is kellemes, vidám közérzetet, testi könnyedséget idézett elő, anélkül, hogy a legkisebb ártalmas hatása lett volna.
– Hát nem szörnyű – emlékezett vissza Kuper –, hogy alkoholos mámorukban öltek, raboltak, terhelt és egész életükre testileg, szellemileg nyomorék utódokat hoztak a világra az emberek!

Végre négy nap késéssel útnak indulhattak a kutató expedíciók. A start simán ment. A kis Ceresz bolygó átmérője 780 kilométer, kerülete tehát 2400 kilométer. De nem pontosan, mert alakja nem tökéletes gömb, hanem inkább sokszögű lehetett. Ez amellett szólt, hogy a Ceresz csak töredéke volt egy valamikor létezett, sokkal nagyobb anyabolygónak. A csillagászok még most sem tudtak megegyezni abban, hogy a Mars és Jupiter közti sok kisbolygó honnan származott. Lehet, hogy a mostani felderítés valamennyire előre viszi ezt a kérdést.
A három gép felszállás után elvált egymástól és különböző irányba széledt szét.
Az első csoport a cereszi egyenlítő vidékének kikutatását választotta, a második és harmadik pedig egy-egy hosszúsági kör végigrepülését tűzte ki célul.
Parlefotonon érintkeztek egymással mindaddig, amíg oly magasságban haladtak, ahol a rövidhullámú sugarak nem ütköztek akadályokba. A hosszúhullámú rádióadás azonban zavartalanul működött ezután is. Külön ügyeletes vigyázott a központban, rövid időközönként jelzéseket váltott az útra kelt gépekkel.
Ezt a kutató utat 8-10 napra tervezték. De a Cereszen sohasem lehetett előre látni, hogy mikor következik be valami komoly, esetleg életveszélyes, ismeretlen jelenség. Ezért azt lehet mondani, hogy a kutatók úgy éltek, mint az erdei vadak. Érzékszerveik és idegeik eleinte állandó készültségben voltak, még alvás közben is. Ez a feszültség most már engedett egy keveset, a megszokás tompított rajta, de teljes feloldásáról szó sem lehetett. Erről gondoskodtak a körülmények.
...A Ceresz egyenlítőjén haladó gép harmadik napja volt úton, és utasai már kilenc ízben szálltak le, hogy kutatásokat végezzenek. Mit találtak eddig?
Talán legjobb lesz, ha Bartel krónikaíró feljegyzéseit idézzük; ezen a gépen ugyanis ő végezte ezt a munkát.

„Utunk elején alig tettünk meg naponta háromszáz kilométert, mert mindjárt az első leszállás helyén majd két napot töltöttünk.
Hatalmas medencét pillantottunk meg alattunk. Felülről szinte magától kínálkozott az a megállapítás, hogy kiszáradt tengerfenék lehet. Leszálltunk. Lábunk alatt a sivár homok vakító ragyogással verte vissza a napfényt. Hőmérőnk 45 C°-ot mutatott.
Xurolruháink védtek az ibolyántúli sugarak ellen, s bennük a földinek megfelelő egy atmoszféra nyomás pótolta a cereszi hiányzó légkör súlyát. Oxigénmaszkjainkon mint kiálló tüskék vevő– és kisugárzó-antennák vibráltak. Pokoli volt a meleg, pedig ruháink temperáló berendezését hűtésre kapcsoltuk. Félelmetesen néma, halotti csend, amihez hasonlót a Földön soha és semmi körülmények közt nem lehetett tapasztalni. Tanácskoztunk. A talajt borító homok így közelről mégsem olyan volt, mintha valamikor tengeri üledék lett volna.
A hegységek lekoptatott pora olyan hullámokban feküdt, mint amilyenek régen egyes sivatagokban voltak láthatók. Kegyetlen szélviharok tombolását árulták el. – Próbáljuk meg és fúrjunk le itt a homokba! – mondta Perkins vezető geológus. – Nézzük meg, milyen vastag ez a réteg, és mi van alatta! Szereljük fel a fúróberendezést.
Felállítottuk a fúrót. Hamar ment, mert ismertük minden alkatrészét és minden szerelési mozzanatát. Bekapcsoltuk az elektromotorokat, és a mélységgel párhuzamosan fokozódó nyomású szívószerkezet hatalmas sugárban messze ontotta a pehelykönnyű, de nagy szilárdságú fúrócsőből a 'homokot.
Már a nyolcadik tízméteres csövet kapcsoltuk be, amikor egyszerre meglassult a fúrószár forgása.
– Hopp! Keményebb réteg következik a hetven méteres homokréteg alatt – mondta Varlamov geológus. – Az ellenállás elég tetemes, 16 K egység – olvasta le a műszerről.
– Nézzük csak a táblázatot! Milyen anyagról lehet szó?
– Gránit, gneisz, bazalt, obszidián – sorolta fel Varlamov. – Ezek szerint ez aligha lehet tengerfenék, hiszen mindez vulkáni olvadékos kőzet.
– Talán éppen egy kialudt vulkán tölcsérébe fúrtunk bele – vetette fel a gondolatot Arne Robertson kozmogeológus.
– Álli! – kiáltotta Varlamov és máris kikapcsolta a fúrómotort, mert a rétegellenállás mutatója 0-ra ugrott vissza, és a fúrószár őrült gyorsasággal kezdett peregni. – Hát ez mi a... – Szavait nem tudta befejezni, mert ugyanabban a pillanatban a 80 méter hosszú fúrószár mint a nyíl vágódott ki a fúrócsőből, és miután a végén levő és a csövet dugóként elzáró fúrófej is kibújt, mintegy ötven méter magas, karvastagságú, ezüstösen csillogó sugár tört elő.
Mindnyájan futva menekültünk a szélrózsa minden irányába. Vagy jó százötven méternyi futás után mertünk csak visszanézni, de mert sem nem füstölt semmi, sem pedig robbanás nem történt, megfordultunk és lassan, ugrásra készen, kezdtünk visszafelé menni.
A gejzír vagy micsoda most már csak negyven méter magasra küldte fel sugarát, és körülötte gyorsan növekvő tavacska képződött.
Égtünk a kíváncsiságtól, hogy mi ez a folyékony anyag. Első pillanatban természetesen mindnyájan olajra gondoltunk. De az olaj fekete és nem ilyen sárgásezüstösen csillámló, szemlátomást igen nagy fajsúlyú valami! Lassan közeledtünk a keletkező »tó« széléhez, amely a mélyedésben álló fúrószerkezet egy részét már elborította. Vigyázva hajoltunk le, hátha forró, mint a láva.
Hideg, nehéz fémet érintett a kezünk.
– De hisz ez higany! – kiáltott fel Varlamov. – Csak miért ilyen sárga színű?
Azonnal mintákat vettünk, visszamentünk a gép kis laboratóriumába és húsz perc múlva Hill közölte megállapítását:
– Amalgám. Közönséges higany, benne nagy mennyiségű oldott arany, ezüst is, titán nyomokkal. Semmi különös; csak érdekes, hogy mennyi higany lehet a Cereszen. Elődeink is találtak egy elzárt kráterbarlangban egész kis tavacskát.
– Azt hiszem, hogy sem itt, sem a Földön nem jelent ez különösebb értéket – mondta Teddy Hill. – De azért jegyezzük be térképünkre és nevezzük el: Higanygejzírnek
– Ohó – vágott közbe Perkins –, nem merném ilyen határozottan állítani, hogy semmilyen jelentősége nincs felfedezésünknek. Mielőtt elindultunk a Földről, már előrehaladott kísérletek folytak a higanynak mint magbomlásra alkalmas és atommagenergiát szolgáltató anyagnak felhasználására. Még akkor sem szabad lebecsülni ezt a lehetőséget, ha tudjuk, hogy a héliumszintézis kimeríthetetlen erőforrást jelent. Itt persze nagyobb és jelenleg alig megoldható probléma ennek a higanynak az elpárolgástól való megvédelmezése.
– Azért jó lenne megállapítani, hogy mennyi higany lehet ebben a tavacskában – folytatta Varlamov.
A szökőkút sugara már tíz méteresre lohadt le, de még így is impozáns látványt nyújtott. Becslésünk szerint közel ötven köbméter »foncsor« tükre verte vissza a Ceresz felett ragyogó Nap vakító fényét.
Visszamentünk hajóinkba. Fúróberendezésünket, sajnos, ott kellett hagynunk. Arra az őrültségre azután igazán nem gondoltunk, hogy bárki is leszálljon a higanytó most már két-három méter mélyen levő fenekére és kiszabadítsa onnan a berendezés rögzített részeit.
Felkattintottuk rádiónkat a megbeszélt időben, hogy megtudjuk, mi újság a másik két felfedező hajón.
Warren McKenna, az egyik hosszúsági körön haladó A jelű bárka bőbeszédű csillagásza megkezdte beszámolóját:
– Léghajónk – kezdte – egy széles és nagyon hosszú sziklahasadékot keresztezett. Elhatároztuk, hogy nem megyünk tovább, hanem leszállunk és geológiai mintákat veszünk.
– Kiszemeltünk egy eléggé tágas platót és »letettük« a hajót. Szerencsénk volt. Nem messze tőlünk, felülről alig láthatóan, cereszi őslakók által emelt, nyolc-tíz épületfélét pillantottunk meg. Elő a fényfelvevő gépeket. Itt biztosan jó témákra találunk, mondtuk mindjárt egymásnak. Persze előbb szépen felerősítettük egymásra a biztonsági köteleket, meg a többi hegymászó felszerelést.
(Itt a rádióvevőnket kezelő Hans Ruge kezével olyan mozdulatot tett, mintha azt mutatná, hogy az elbeszélő mesefonala a Ceresztől a Napig fog érni. Szerencse, hogy az előadó nem láthatta.)
– Két, nem túl magas épület tűnt fel előttünk, amint felkúsztunk az egyik, furcsán rovátkázott, széles úttesten. A »házak« ajtaja zárva volt. Rajta különféle írásjelek és... Naprendszerünk jól felismerhető domborművű képe. Azt már tudtuk, hogy a ceresziek a Merkúron belül is, meg a Plútón kívül is felfedeztek egy-egy bolygót, amelyeket mi a Földön nem ismertünk, Így tehát ezek ábrázolása nem zavart minket. A fémszerű ajtó egyik részén a Cereszen már jól ismert, négy részre osztott kör.
– Mint a cereszi gépházon? – kérdezte Albert Mundi távközlősünk.
– Pszt, pszt! Ne zavard... – feddtük meg a közbeszólót.
– Igen. Fémes összeköttetést létesítettünk a négyfelé darabolt kör felső két szektora közt, mire az ajtó oldalra tolódott, és nyitva volt az út az épület belseje felé. De nem mentünk be. Ellenpróbát csináltunk előbb, és az alsó két rész egyesítése után az ajtó nesztelenül behúzódott. (A mesebeli »szézám« szót itt valószínűleg valamilyen elektromágneses erő helyettesítette.)
– Elég nagy teremben találtuk magunkat – folytatta McKenna. – A nyíló ajtó rejtett fényforrást is működésbe léptetett. Már első pillanatra láttuk, hogy csillagászati munkateremben vagyunk. Köralakú, három alátámasztásos asztalfélék, rajtuk színes ábrákkal telerótt fehér hártyaszerű valami. Körül kisebb-nagyobb, rendbe rakott színes hengerek. Olyanok, mintha papírtekercsek vagy filmek lennének bennük. A falon köralakú, három méter átmérőjű, üvegszerű lemez, mellette különös alakú tábla, színes, apró gömbökkel. Mindegyik gömb alatt körök, ellipszisek és spirálok kombinációiból álló – betűszerű – feliratok. Ezt a figurát is ismertük, csak még nem sikerült megfejteni.
– Alex Oparin óvatosan megcsavart egy gömböt, mire az piros színnel világítani kezdett. A nagy lemez előbb egészen elsötétedett, azután a közepe felé megvilágosodva Hold nagyságban megjelent rajta... (itt, hogy a hatást fokozza, egy kis szünetet tartott, rólunk meg már a veríték csurgott az izgalomtól)... a Mars plasztikus képe.
– Igen! A Mars. Kétséget kizáróan. Világosan látszott északi-sarki hósapkájának még meglevő része, amely légrétegén keresztül kékes színben csillogott. Két holdja, a Phobos és a Deimos, két parányi fénylő pont, lassan keringett körülötte. A Schiaparelli-vonalak mentén sötét, kettős sorrendben álltak e csatornák partjain a dúsan fejlődött, lilás színű növénycsoportok. Fehér gomolyfelhők úsztak át légkörében, s helyenként sötétszínű porviharok száguldtak.
Lélegzetvisszafojtva hallgattuk Warren McKenna színes krónikáját:
– Órákig fényképeztük e csodás látványt, s szinte elfeledkeztünk a többi színes kapcsológömbről és arról is, hogy ugyan micsoda újabb cereszi technikai csoda képes ilyen közelségbe hozni ezt, a Föld nagyságának körülbelül felét kitevő és a Naptól 228 millió kilométerre keringő bolygót. »Nézzük meg, mit mutat a többi kapcsoló?« – kérte valaki. Visszafordítottuk hát »Planetáriumunk« Mars-kapcsolóját, és Oparin egy másik gombot csavart meg. Semmi! A képmezőn csupán távoli csillagok ragyogtak fel vakító fénnyel, hátterükben metagalaktikus ködfoltokkal. Az egyikben egy hihetetlen erősen vakító fényű csillag ragyogott.
– Szupernova! – jegyezte meg áhítattal Jahn Bohr csillagász.
– Továbbmentünk – folytatta McKenna.– Gyerekes türelmetlenséggel fordítottuk meg a soron következő gömböt. Többé-kevésbé hasonló kép tárult elénk. Több bolygó nem tűnt elő. Pedig de szerettük volna viszontlátni Földünket!	`
– Hát persze – fejtette meg a talányt Bohr, rövid gondolkodás után – hiszen a Ceresz is forog saját tengelye körül. Így azután ezek a felvevő »távcsövek« mindig más és más irányba jutnak. A ceresziek bizonyára tudták, hogyan lehet távcsöveiket irányítani.
Ez a feltevés valószínűnek látszott.
– Kimentünk az épületből, hogy megkeressük a »teleszkópokat« – hangzott a jelentés folytatása. – A szomszédos »ház« tetejének félgömbölyű boltozata valami áttetsző anyagból készült. Aha! Itt vannak! Körüljártuk ezeket, hogy bejáratot keressünk. Sehol semmi. Még egyszer jól megnéztük a falakat. Egynemű, masszív, gyémánt keménységű anyagból készültek, bejáratnak minden nyoma nélkül. Ugyanúgy a többi épület is.
– Lám, lám – mondta Gábor István kohómérnök, élénken. – Megint az az eset, mint a többi cereszi »gépház«-ban. Nem lehet bemenni, mert nem is kell bemenni. A szerkezetek nem kopnak, nem rozsdásodnak, olajozásra sem szorulnak, mert az anyag örökké és egyenletesen mozgó parányai végeznek el minden munkát. A fénygyűjtés, a felnagyítás, sőt maga a változtatható bekapcsolás – amit mi végeztünk el az egyes gömbökkel – nem lehet romló szerkezet. Csak nem tudom, hogy mi ez, bármennyire szeretném is tudni – sóhajtott fel.
– Menjünk vissza, nézzük meg, mi van a tekercsekben. – Hosszas tanulmányozás után sikerült megtalálni a tekercsek kinyitási módját. Még ez is eredeti volt. Próbáltuk csavargatni jobbra-balra, ütögettük; meg sem moccantak. Rendkívül szilárd anyaguk csengő hangot adott, de különálló részt nem láttunk rajtuk. Mintha egy darabból formálták volna őket.
Gábor fejére ütött és felkiáltott:
– Magdeburgi félgömbök! A ceresziek, hogy minden káros behatástól megóvják a fémtekercsek tartalmát, majdnem tökéletes vákuumot létesítettek e csövekben, és olyan pontosan csiszolták össze a két részt, hogy szabad szemmel semmi elválasztó vonalat nem láttunk rajtuk.
– Jó, de most mit csináljunk? Hisz a magdeburgi fizikus félig légüres gömbjeit négy ló sem tudta széthúzni, pedig ott mindkét részen vasgyűrűbe lehetett kapaszkodni. Itt meg sima minden, mint az üveg. Igaz ellenben, hogy a Földön minden négyzetméterre egy kiló légnyomás nehezedik.
– No, majd kifogunk a cereszieken – mondta Gábor. Kivette a fényfelvevő ellenállását, és a kicsiny, de rendkívül erős napfényelemes akkumulátor szerkezetet maximális feszültségre állította.
Nem értettük, hogy mit akar, s ez látszott arcunkon is, mert felnevetett.
– Hát persze! Látom, kollégáim fantáziakészlete kimerült. Fel kellene tételezniük, hogy a hő a Cereszen is kiterjeszti az anyag térfogatát – mondta csipkelődve. Szavaira nálunk is »kigyulladtak« a lámpák.
A fémhenger egyik fele megforrósodva kiterjedt, hangos sivítással tódult be a cereszi ritka levegő, és a henger két részre hullott szét.
– Találmányodat a Világtanács elé terjesztjük – mondta Pike-Nirre pilótamérnök, fő tréfacsinálónk.
– Elkéstél – vágott vissza amaz. – Már vagy kétszáz éve csak értelmes emberek ülnek ott.
– Most pedig csak röviden annyit – fejezte be McKenna –, hogy gazdag zsákmányra tettünk szert. Hártyavékony lemezeken, feltekercselve, színes, értelmes képek, sok-sok szöveg a már ismert betűtípusokkal írva, filmszerű anyagon miniatűr felvételek. Lesz min spekulálni, amíg megfejtjük. Most indulunk tovább. A közösen megbeszélt időpontban újra jelentkezünk, holnap.
Közvetítésüket nemcsak mi hallgattuk, hanem mind a harmadik bárka utasai, mind pedig az otthon maradottak is.
Szép és lelkes tapsot arattak, az biztos.
A mi ötven köbméter higanyunk bizonyára nem ér annyit.”
Ezzel a megállapítással szakadt félbe Bartel krónikája.

A harmadik bárkán nagy volt az elégedetlenség.
– Na, mi jól kifogtuk az útirányt – sóhajtott a hajó vezetője, Johann Klementin magfizikus.
Elkérte a tegnap esti helyzetjelentést a pilótától.
Megkapta a három, különböző úton haladó „dereglye” vázlatos útmegjelölését.
– Hát a sarki A hajósok már felfedeztek egy csillagvizsgálót, az egyenlítős lambdások kifogtak egy higanygejzírt. Mi sarki B-sek meg második napja folyton csak kopár hegycsúcsok felett haladunk...
E pillanatban a pilóta felrántotta a hajót, mert ahogy a völgyben haladtak, csak az utolsó percben vette észre a kanyarban hirtelen magasra tornyosuló sziklaormot.
– Na látod – mondta valaki. – Most majdnem megkaptad a nagy eseményt. Ha pilótánk elábrándozott volna, cereszi adónk holnap tíz pionír áldozatos és önfeláldozó haláláról szóló nekrológot közvetíthetett volna. Igaz, hogy ilyen primitív szerencsétlenségért kár volt a Cereszre jönni. Ezt otthon is el lehet érni sokkal kevesebb fáradsággal.
Besötétedés előtt mindig leszálltak, és csak akkor folytatták útjukat, amikor a Nap felkelt. Másnap egész délutánig kutatták a terepet és pótolták a térképfelvételek hiányait. Lassan mind alacsonyabbá váltak a hegységek, és egy lankás lejtőn romokat fedeztek fel.
– Szálljunk le – intézkedett a csoport vezetője.
Kiszálltak a zsilipkamrán át, egymás övébe akasztott xurolkötéllel és a szokásos egyéb felszereléssel.
Valamilyen település romjai közé jutottak. Kisebb-nagyobb, eléggé megrongált állapotban levő épületek vették körül őket. Már felülről látták, hogy legyező alakúak voltak mind az egyes építmények, mind pedig az egész város. Minden háromszög csúcsa egy irányba, a völgy felé mutatott.
– Miért építettek ezek így? – gondolkozott hangosan Mena Ihaveri építész. – A ceresziek minden cselekedete sokkal logikusabban alkalmazkodott a természeti törvényekhez, mint a mienk. Tehát itt is célszerűségi ok foroghatott fenn!
– Sokfélét lehetne feltételezni – folytatta a gondolatot Karl Brecht építész. – Ez olyan félig-meddig áramvonalas forma – mutatott az egyik épületre, amelynek áttetsző falai mintha egy darabból lettek volna öntve. – Talán állandó erős széljárás volt ebből az irányból?
Nehéz lenne most kideríteni az okot, hiszen ki tudja, hány tíz– vagy százezer évesek ezek.
– Nézzük meg közelebbről is őket. Remélem, egyik sem szakad ránk?
A pilóta utánuk szólt:
– A cereszi központ szeretne valamit közölni és kéri mindhárom gép utasait, hogy 20.30-kor (földi idő) szíveskedjenek lakosztályaikban tartózkodni.
– Jó vagy rossz a hír? – kérdezte Olaf Walf.
– Egy rendkívül érdekes csillagászati jelenség – csak ennyit közölt Swen Axell a központi obszervatóriumból.
– Jó, ott leszünk! Frakkban vagy szmokingban jelenjünk meg?
– Megfelel a xurol-overall is – felelte nevetve a pilóta. – Vigyázzanak, régi romok között szellemek szoktak kísérteni. Viszontlátásra.
– No lám! Milyen komoly történelmi ismeretei vannak Herbert Wehnernek – nevetett Walf. – De talán oldjuk le a biztosítókötelet magunkról, mert így sehogy sem jutunk be ezeken a szűk bejárókon.
Hatan voltak. A többiek a gépen maradtak, illetve másfelé mentek, geológiai kutatásokra. Megilletődve álltak meg az épületek előtt.
Ki tudja, hogy hány százmillió év előtt éltek lakóik, a hozzánk (ha nem is testi felépítésben, de értelemben) bizonyára hasonlatos lények, akik a Naprendszer e másik bolygóján is valószínűleg ugyanúgy kezdték életüket, mint mi a Földön. Küzdöttek a Természet mostohasága ellen, éheztek és szenvedtek, míg agyuk kiművelődött odáig, hogy ki tudták védeni mindazt, ami nekik rossz volt. Amíg eljutottak annak a megismeréséhez, hogy a természet törvényeiben sem jó, sem rossz, semmilyen szándék sincsen. S a viszonylag rosszat is hasznosítani lehet, ha tökéletesen megismerjük működése mechanizmusát. Mi – földi emberek – is megjártuk ezt a rögös utat, s ha most nem is vagyunk még fenn a ,,Parnasszus”-on, de legalább ismerjük az oda vezető ösvényt.
Az épületek közelebbről nézve rosszabb állapotban voltak, mint hitték. Látszott rajtuk, hogy a nagy hideg és a nagy meleg váltakozása alapos munkát végzett rajtuk.
A falakat durván faragott kövekből rótták össze építőik. Anyaguk a környező sziklákból származott. Az összeillesztésnél az egyes darabok ékszerűen nyomultak egymásba. Primitív, de gondolkodó agyra való munka volt.
– Bizonyára kellett valami növényzetnek is lennie itt a környéken – jegyezte meg Walt – Annak az anyagával tömítettek.
– Annyi már bizonyosnak látszik – folytatta Reid kozmogeológus –, hogy ez a kultúra korban egyáltalában nem azonos azokkal a technikai létesítményekkel, amelyeket eddig itt a Cereszen megcsodáltunk. Azt hiszem, nem tévedek, ha a földi 8-10 ezer év előtti állapothoz hasonlítom őket.
Bementek az egyik épületbe. Tetőzete boltozatos volt.
– No lám! Annak idején az azték kultúra nem ismerte az íves építkezést – jegyezte meg Ihaveri. – Ezek meg itt a Cereszen vagy annak elődjén, a Phaétonon felfedezték ezt a lehetőséget is. Persze, ha már kitalálták az „éket”, akkor már csak egy lépés kellett ehhez.
A fényfelvevők szünet nélkül működtek, megörökítve mindent, amit láttak.
A Nap már magasra hágott, de benn az épületben kellemesen hűvös volt.
Találtak egy elkülönített helyiséget, de ajtó nyoma nélkül. A köralakú ablaknyílásokon ásványi anyagból készült áttetsző lemezek voltak. Bent kövekből épült tűzhelyféle, kormos nyomokkal, füstkivezetővel a falban. Néhány furcsa szerszámféle hevert szerteszét, más semmi.
– Na, ez édeskevés – mondta az oxigénmaszkon keresztül is jól látható savanyú arccal Karl Brecht.
Végigvizsgáltak nyolc-tíz épületet. Az egyikben végre felfedeztek valamit. Egy félig rejtett kamrában néhány igen szép, puha kőből faragott edényfélét.
– Tudják, kedves barátaim, hogy miért nem találunk itt az épületekben és környékükön semmi olyan eszközt, amit ezek a ceresziek készítettek? – kérdezte csendesen Klementin. – Mert a bolygó későbbi, kulturált lakói, éppen úgy, mint mi a Földön, felkutatták őseik lakóhelyeit és minden megmozgatásra érdemes tárgyat összegyűjtöttek múzeumaik részére. Ezeknek további sorsát természetesen egyelőre nem ismerjük, de reméljük, hogy még találkozunk velük.
Klementin feltevése eléggé logikusnak látszott.
– Nagy fejlettségű kultúrájuk legvégső eredményeit meg természetesen itt hagyták, amikor elutaztak a Cereszről – jegyezte meg valaki.
Visszatértek hajójukba, ahol a geológusok, Maria Lomboy meg Irina Kuznecova ragyogó arca már messziről elárulta, hogy útjuk jó eredménnyel járt.
– Képzeljék – mesélte Irina –, itt annyi a radioaktív kőzet, és oly intenzív a kisugárzásuk, hogy szinte féltünk hosszabb ideig ott maradni. Színesfémekben pedig egész fantasztikus gazdagságra lehet következtetni a látottak alapján. Lehet, hogy ez az egész hosszú hegylánc, amely felett ily hosszú ideig jöttünk, végig azonos összetételű. Külső alakja arra mutat, hogy az egész vonulat egy időben keletkezett. Ha majd valamikor sikerülni fog a Cereszről az itt feldolgozott színesfémeket a Földre szállítani, s egy pillanatig sem kételkedem ennek megvalósulásában, akkor ezer évnél is több időre el leszünk látva – mondta egész nekihevülve a szőke geológusnő.
A soros szakács vacsorára hívta a társaságot.
– Bekapcsoltam a rádióvevőt – jelentette Reid. – Tíz perc múlva jön a beígért közlés.
– Vételi jelzést kérek mindhárom kutatóhajóról a szokásos sorrendben! – hangzott fel nemsokára Swen Axell jól ismert hangja.
Beszabályozták az adókészüléket is és harmadiknak jelentkeztek, közölve a szokásos földrajzi, hő, fény és egyéb fizikai adatokat. Reid röviden beszámolt a mai leletekről. Gratulációt kaptak értük. Örültek neki, mert tudták, hogy ez nem csupán udvariassági forma. (Századukban már csak a történelemkönyvek említik az elmúlt idők tartalomnélküli, szokványos, üres frázisait. A mi beszédünk szinte matematikai pontossággal fedi gondolatainkat. Ez is egyik tartó oszlopa kultúránknak.)
Az „egyenlítői hajó” hatalmas újabb fénytelepet (napfényenergia-gyűjtőt) és mellette újkori cereszi települést talált. Mindkettőt igen vastag homokréteg borította, úgyhogy átkutatásukról szó sem lehetett.
– Most rátérek arra a rendkívül érdekes és csak tegnap észlelt kozmikus jelenségre, amelynek közlését előre jeleztem – szólt végül Axell. Vigyáztunk, hogy evőeszközeinkkel a legkisebb zajt se üssük. – Naprendszerünkben eddig csak a Saturnus égitesttöredék-gyűrűit ismertük. Most ugyanez a jelenség lépett fel a Jupiteren is.
Egymásra néztünk, csendben. Mindössze Reid ajkát hagyta el egy halk: „Ejha!”
– Igen – folytatta Swen. – Kétségkívül megállapítottuk, hogy a Jupiter tizennégy holdja közül (kettőt csak nemrég fedeztünk fel) az V-ös jelzésű eltűnt. Valamely oknál fogva a kritikus 2,4-szeres Jupiter-rádiusznál közelebb jutott az anyagbolygóhoz, és annak vonzóereje kíméletlenül darabokra zúzta. Törmeléke most mint halvány gyűrű kering körülötte. A rombolást hatalmas, de csak rövid ideig tartó fényjelenség kísérte, és azóta, még most e pillanatokban is, a Jupiter metán tartalmú felső légkörében erős felvillanások észlelhetők. Feltételezhetően a törmelék oda jutott tekintélyes darabjainak összeütközése okozza ezt.
– Véletlenül abban a szerencsés helyzetben voltam – folytatta Swen Axell –, hogy kollégáim közül ebben az időben én foglalkoztam a Jupiter figyelésével. alig hiszem, hogy ennél csodálatosabb kozmikus látványban lesz még valamikor részem. Természetesen azonnal elindítottam az automatikus sorozatfelvevőt, és így az egész tünemény rögzítve van. Most ehhez még csak annyit fűzök hozzá, hogy a Földről, amint az ottani csillagászok már közölték velünk, a rendkívül rossz látási viszonyok miatt ez időpontig még semmit sem tudtak megfigyelni. Annál inkább örülnek, hogy fényfelvételeink sikerültek, és türelmetlenül várják lesugárzásukat. Ezt kívántam csak önökkel közölni. Kár – fűzte még hozzá –, hogy éppen most senki sem használta a sarki A hajó által felfedezett cereszi csillagvizsgálót. Fél óra múlva néhányan útnak indulunk oda.

Swen Axellnek az a feltevése, hogy a xurol űrruhák kezelésének fontos problémája Éva véletlen csatlakozásával szerencsés megoldást nyert, hamarosan beigazolódott.
A fiatalasszony igen lelkiismeretes munkásnak bizonyult. Amint megfelelő helyet kapott, hozzáfogott, hogy átnézze a xurol raktárkészletet. Ez meglehetős nagy munka volt, és közel tíz napot vett igénybe. Sehol a legcsekélyebb hibát sem találta, és ezt jelentette Swen Axellnek.
– Igen – mondotta mosolyogva az ősz tudós –, lelkiismeretlenül végzett munkával manapság alig lehet találkozni. De persze az ellenőrzés azért nem árt. No, a cereszi sziklák meg fogják menteni önt a szakmánbelüli munkanélküliségtől.
A cereszi éles kvarchomok, a légkör nagyfokú szárazsága és nem utolsósorban az erős hőingadozás ugyanis alaposan igénybe vette az űrruhákat is, meg az egyéb xurol alkatrészeket is. Temérdek változata volt ennek a csodaanyagnak. Éva nyakig ült a munkában, sőt még segítséget is kapott. Az ajándékhegesztő kiválónak bizonyult. Tom most már automatizálni kívánta a szerkezetet. Ezen azután el-elvitatkoztak szakmabeli útitársaikkal.
Évát a kollektíva nőtagjai nagyon megkedvelték. Valami meghatározhatatlan, ragyogó meleg közvetlenség áradt egész lényéből.
Csak Hilda nem tudott felmelegedni Évával szemben.
A három felderítőcsoport folytatta menetrendben előírt útját – azok pedig, akik nem vettek részt ebben a kutatásban, „otthon”, a pionírok által „Fénytelep”-nek elnevezett kiinduló-bázison haladtak itteni életük hol sima, hol pedig göröngyös ösvényein.

Megnehezült. Walt King sora is. Letina Klárát teljesen lekötötték az új lehetőségek. A csillagászok lázasan dolgoztak, mert a Ceresznek a földi viszonyoktól eltérő, rendkívül ritka és így zavarásmentes légköre páratlan lehetőségeket nyújtott.
Itt nem lehetett esténként a virágillattól terhes, hűs levegőjű parkban beszélgetve sétálni, Először is nemcsak, hogy park nem volt, de még egy fűszálnak sem lehetett nyomát találni; másodszor meg napjaik percnyi pontossággal voltak beosztva, és csupán a közös étkezések, valamint az esti 2-3 órás „szabad foglalkozás” idején láthatták egymást.
Igaz viszont az is, hogy a szabadidő alatt mindenki annak társaságában tartózkodhatott, akiét akarta.
Kulturáltságunk egyik íratlan, de átléphetetlen szabálya a többi közt a személyi ügyekbe való be nem avatkozás is. Soha senkinek még csak eszébe sem jutna más érzelmi vagy bensőséges kapcsolataival foglalkozni, mert magánéletünk éppoly szent mindenki előtt, mint az adott szó vagy a vendégjog.
Ha bárki ilyesmit mégis megkísérelne, jutalma a közmegvetés lenne.
– Végre magát is láthatom, Klára! – szólt örvendezve Walt egy este.
– Higgye el, én is sajnálom, de Kuiper a legszívesebben napi 24 órát dolgozna, s beláthatja, mi sem maradhatunk el.
– Nem fáradt?
– Hát, ha őszinte akarok lenni, egy kissé.
– És akar őszinte lenni? – kérdezte a férfi, belső izgalomtól fűtve, de tréfás arccal.
A lány rögtön észrevette a csapdát. Arca elhalványodott egy pillanatra, hisz nem akarta megbántani Waltot. De azután valami sötét árnyék kúszott fel benne, és egy hideg kéz mély ráncot húzott homlokára.
– Walt! – szólalt meg végre halk, fátyolozott hangon Klára. – Tudom, hogy nem tudatosan teszi, de... feleslegesen kínoz. Őszintén becsülöm magát és azért... kérem... – akadozva beszélt – ...hagyja ezt a témát!
– Jól van, Klára – felelte a férfi rövid hallgatás után. – Kívánsága szerint lesz. Várok, míg szükségét fogja érezni, hogy magától visszatérjen erre a kérdésemre.
Sem Klára, sem pedig Walt King, de az expedíció egyetlen tagja sem tudhatta előre, hogy ez a „visszatérés” milyen tragikus körülmények közt fog megtörténni.

Még egy, a többitől eltérő természetű társukról kell szólnunk. Irwing Reyrről, e bámulatos felkészültségű biológusról.
Olyasmit tapasztaltak nála, ami századunkban rendkívül ritkán előforduló jelenség. Erősen hiányos volt kollektív érzése. Nemcsak hogy nem csatlakozott senkihez, és mindig egyedül dolgozott, egyedül étkezett és bolyongott, de még a hozzá beosztottakkal (a vénuszi biológiai csoport vezetője volt) sem tartott fenn baráti kapcsolatot. Szűkszavúan, ridegen, sokszor egészen szórakozottan, máskor meg parancsolgató hangon tárgyalt velük.
Nem szerették Reyrt.
Találóan jegyezte meg róla Ira Jett fizikusnő, hogy olyan, mint egy feltöltött leydeni palack. Távolról ártalmatlan, de ha közel mégy hozzá, hatalmas elektromos szikrát kaphatsz tőle.
Természetes, hogy ezek az apró-cseprő emberi hibák semmi befolyást nem gyakoroltak a kitűzött munkaterv szerinti kutatásokra.

VII. Fejezet

SZENZÁCIÓS BEJELENTÉSEK

A Ceresz kisbolygó közeledett pályájának ahhoz a pontjához, ahonnan előzetes számítások szerint három űrhajó 50 főnyi kutatógárdával elindulhat a Vénuszra.
Hatodik hónapja gyötrődött a cereszi expedíció erre kijelölt hatvan tagja a kis bolygón talált űrhajók mechanizmusának rejtélyével. Lépésről lépésre haladva, a munkát tízszer és százszor újrakezdve tépték szét a technikai titkokat beburkoló sűrű fátyolrétegeket.
Persze, az egész Földön ismerték ezt a kérdést is. Sőt! Nem egy, a kutatás során felmerült kemény diót a földiek törtek fel. A ceresziek írásjeleinek megfejtésén pedig azt lehet mondani, hogy öt milliárd földi testvér törte fejér, és se szeri, se száma nem volt a sok jó ötletnek. A földiek segítsége nélkül talán évtizedek kellettek volna e problémák megoldásához.
Egy váratlan segítség azután olyan titokról lebbentette fel a fátylat, amely – ha bonyolult szálait sikerül teljesen kibogoznunk – megváltoztatja egész földi életünket. Erről a nagy szenzációról számolt be Swen Axell a Földnek, mint már történetünk legelején jeleztük.
Adjuk át tehát végre a szót Swen Axellnek, a cereszi gárda vezetőjének:
– Kedves földi testvéreink! Kutató munkánk olyan állomásához érkeztünk el, ahol már érdemes az eddigi eredményeket összefoglalni. Megfejtettük a Ceresz őslakói által ki tudja, mikor gyártott űrgömbhajók működési elvét. Nem volt könnyű dolog. Az űrhajók hajtóereje olyan kozmikus fizikai jelenség felhasználásán alapszik, amelynek létezéséről a Földön még csak elképzelés sem volt. Meg kell jegyeznem, hogy itt a Cereszen is, hosszabb időre lesz még szükségünk annak bebizonyítására, hogy a ceresziek találmányát helyesen értelmezzük. Ezt majd a gyakorlat fogja beigazolni. Az itt talált és bolygóközi útra alkalmas, gömb alakú közlekedési eszköz működési elvének alapja a következő:
– Közismert tény, hogy az űrhajónak, ahhoz, hogy elhagyhassa égitestét, le kell győznie annak vonzóerejét és olyan szökési sebességet kell kapnia, amely megbirkózik a gravitációval. Ez a Földön 11,2 kilométer másodpercenként. Itt persze lényegesen kisebb. Ezt a szökési sebességet a ceresziek úgy érték el, hogy az űrgömböt, amely talpazatféle, magas, rugalmas támasztékokon nyugodott, elektrosztatikusan feltöltötték. Ezzel egyidejűleg semleges és szigetelő tér létesült a gömb és talpazata között, amely utóbbi ugyancsak feltöltődött, éspedig azonos előjelű, tehát vagy pozitív, vagy pedig negatív elektromossággal. De az is lehet, hogy előttünk ismeretlen, hasonlóan működő, más energiával.
– Az indításoz szükséges erőmennyiség elérésekor – folytatta a tudós – a gépezet automatikusan megszüntette a szigetelőteret, és az űrgömb (s ez itt az első technikai csoda) nem hirtelen és kilövésszerűen, hanem az élő szervezetre is könnyen elviselhető módon indult el talpazatáról. Utána a gyorsulás lassan fokozódott és elérte a Ceresz elhagyásához szükséges másodpercenkénti hétszáz métert.
Több milliárd ember lélegzetét visszafojtva hallgatta a közlést:
– A további hajtóerőt, amellyel le lehet küzdeni a Nap vonzóerejét és szabadon ki lehet „sétálni” Naprendszerünkből, Galaxisunk bármely részébe, olyan kozmikus erő adja, amely nekünk új, de létezése egykorú a Világmindenséggel. Az már régen ismeretes, hogy igen sok csillagnak, bolygónak vagy az űrben haladó összefüggő gáztömegnek van saját mágneses erőtere; így tehát, jóllehet csak kismértékben, Földünknek is. A cereszbeliek rájöttek arra, hogy mintegy 100 000 fényév széles és 30 000 fényév vastag, diszkosz alakú Galaxisunknak is van északi és déli pólusa, amelyeket hatalmas erejű – és ezt kozmikus méretekben kell értelmezni – mágneses erővonalak kötnek össze. A Föld pólusai is maguk felé vonzzák a Napból kilökött korpuszkulákat. A cereszbeli űrhajók pedig irányítható módon használják fel Galaxisunk e roppant méretű mágneses térerejét.
– Egész fizikus gárdánk – folytatta Axell – azzal foglalkozik most, hogy a cereszi űrhajó miképpen gyűjti össze és módosítja a mágneses tér energiakvantumjait, átalakítva szükség szerint fényegységekre, vagyis fotonokra és elektromos egységekre, elektronokra. Sőt, merészebb fantáziájú kutatóink már a gravitációs tér gravitonjait is szeretnék megtalálni. Így azután hármasan kombinált hajtóerő áll rendelkezésre, mindig a körülményeknek megfelelően.
– Az egyik romépületben sok feljegyzést találtunk, képes ábrákkal. Kutató társaink éjjel és nappal egymást váltották e „könyvek” mellett és egyesült erőfeszítéssel, valamint az önök segítségével sikerült az írásjelek és a szavak értelmének fő részét megfejteni. Persze a rengeteg kép nélkül ehhez talán évtizedek kellettek volna. Galaktikánk egyes jellemző pontjainak ábrázolása oly tökéletes e rajzokban, hogy azonnal rájuk ismerhetünk. Így lépésről lépésre haladva, a Földön ismert természeti törvények logikus felhasználásával jöttünk rá erre a felbecsülhetetlen értékű felfedezésre.
– Ezt a képet – Swen Axell felmutatta a négyzetméter nagyságú, sokszínű rajzot, amely a Galaxis mágneses erővonalainak sémáját ábrázolta – nem mi, hanem valamelyik, ki tudja hány ezer évvel előttünk élt cereszi csillagász kollégánk állította össze. Egyelőre rejtvény előttünk igen sok cereszbeli kifejezés. Ezek valószínűleg számunkra még nem létező fogalmakat jelölnek meg. Bízunk benne, hogy legyőzzük ezeket a nehézségeket is.
– Ezt a rendkívül jó hírt kívántuk ma soron kívül közölni minden földi testvérünkkel. A feljegyzések egyes további oldalainak fényképeit, valamint eddig összeállított egész szótárunkat 22 órakor adjuk... Jó estét! – fejezte be Swen Axell az új korszak kapuit megnyitó felfedezés ismertetését.
Utána Joszif Rozsgyenszkij, a cereszi expedíció helyettes vezetője tartotta meg szokásos mindennapi beszámolóját, technikai, egészségügyi stb. kérdésekről és felelt a földi tudományos intézetek kérdéseire.
Swen Axell közlése a galaktikus mágneses erővonalakkal kapcsolatosan annyira meglepő és annyira újszerű volt, hogy még a csillagászoknak is idő kellett, amíg jelenlegi ismereteikkel össze tudták kapcsolni. A technikai, fizikai, csillagászati vagy biológiai kutatások eredményei Földünk minden lakóját fokozottabban érdeklik azóta, amióta ezek leírása a Világnyelv segítségével bárki részére hozzáférhetővé vált. És ha a nem-szakemberek fantáziája olykor-olykor túl is szaladt a reális lehetőségeken vagy a tudományok jelenlegi megállapításain, mi ezt nem tartjuk hibának. Ellenkezőleg! Pedagógiával foglalkozó tudósainknak az a véleményük, hogy a technikai kultúra fejlődéséhez ez is hozzájárul. Differenciáltabbá teszi agyunkat, és így az fogékonyabbá válik magasabbrendű fogalmak befogadására is.

Az expedíció csillagászai is, éppúgy, mint minden más szakmai csoport, naponta számoltak be észleleteikről a földi Világtanács cereszi osztályának.
Mind a mai napig nyílt kérdés volt, mikor induljanak a Vénuszra? Sokáig minden javasolt dátum körül vélemények és ellenvélemények ütköztek össze. De ahogy az idő múlásával a Ceresz közeledett a Vénusz felé, úgy kezdtek a vélemények is összehangolódni. Már ott tartottak, hogy a kezdetben hónapokat kitevő különbségek órákra, majd később percekre zsugorodtak össze.
Egyik nap azután egy váratlan jelenség tett pontot e vitára. A Cereszről és a Földről már hetek óta figyelt, a Vénusz felé tartó erős meteorraj, amellyel szembe kellett volna repülni (és az ezzel való találkozás lehetősége volt az elindulás legfőbb gátlója) – eltűnt. Egyszerűen máról holnapra láthatatlanná vált. Az automata fényrögzítők és radarok, amelyek eddig pontosan regisztrálták a szembe utazó, nem kívánatos kozmikus kirándulók jelenlétét és útirányát, megsemmisülésükről adtak értesítést.
Ennek okát még helytálló hipotézisekkel sem tudták megmagyarázni. De most már késedelem nélkül útnak kellett indulni. Minden számítás azon alapult, hogy amint a Ceresz kellőképp megközelíti a Vénuszt, a kutatók „átszállnak” ez utóbbira és hat heti felderítés után visszatérve a Cereszre, erre a Föld-Vénusz ingajáratra, annak segítségével ismét Föld-közelbe jutnak.
Az időpont kiszámításában most már mind a földi, mind pedig a cereszi kozmosz-kutatók számításai teljesen összehangolódtak.
Mivel az indulásig mindössze négy nap, helyesebben kilencvenöt óra volt hátra, Swen Axell sürgősen intézkedett a még úton levő kutatók visszahívásáról. A szokásos esti jelentkezéskor felkérte őket, hogy másnapra – éspedig minél korábban, félbeszakítva bármennyire is gyümölcsöző felfedező útjuk folytatását – térjenek vissza.
Így azután két léghajó (a két hosszúsági körön haladó) még az éj folyamán és a harmadik (amelyik a Ceresz egyenlítőjén haladt) kora hajnalban be is futott.
Minthogy elég közel volt ez az indulásra kitűzött időpont, az expedíció tagjai utolsó megbeszélésre gyűltek össze, és a fő szerepet most már annak az ötven irigyelt társuknak adták át, akiknek sikerült az önként jelentkezettek sorából ebbe a csoportba bejutniuk.
Ezt a nevezetes technikai és csillagászati megbeszélést a Swen Axell közlését követő nap reggel 8 órájára tűzték ki.
Már jóval korábban ott nyüzsögtek mindannyian az építési csoport munkáját dicsérő „tanácskozási terem” tágas előcsarnokában. Az itt elhelyezett műszerek azt mutatták, hogy a Földre sugárzó adókészülék is teljes üzemben van.
Pontosan 8 órakor a cereszi kutatócsoport kedves fővezére, Swen Axell csillagász is megjelent. Mosolyogva viszonozta a sok üdvözlést, majd a vénuszkutató csoport vezetőjét, Lev Burkét hívta fel a tárgyalás vezetésére. Burke Rozsgyenszkij tanítványa volt. Hírnevét annak köszönhette, hogy a rendszeres Hold-kutatást ő szervezte meg, éveket töltött a Holdon, és az ő elvi megállapításai alapján dolgozták ki az ismeretlen bolygók „helyszíni” tanulmányozásának tudományos módszereit. Fiatalon kapta a „tudós” címet, amely – mint tudjuk – a XXIII. században sohasem üres cím, hanem tudás és eredményekben gazdag munka kitüntetése.
– Kedves vénuszkutató társaim – kezdte most Burke. – Hála Swen Axell barátunknak, aki már több mint öt hónapja pihenni is alig hagyja csillagász kollégáit, annyi anyag gyűlt össze a Vénuszról, hogy tervbe vett utunkat valóra válthatjuk. Persze, ez nem lesz azonos valami egyszerű Föld-Hold kirándulással, de reméljük, az eredmény is arányban fog állni vállalkozásunk nagyszerűségével. Azt természetesen nem állítom, hogy tervünk kivitele semmi veszélyt nem rejt magában, de más oldalról ott áll az a tény, hogy mi leszünk az elsők, akik szomszédunkat saját otthonában látogatjuk meg.
– Az a lelkes kutatási láz és értékes szaktudás – folytatta a moszkvai tudós -–, amely jellemzője expedíciónk minden tagjának... csillagásznak vagy fizikusnak, építőnek éppúgy, mint biológusnak... nem akarok minden szakmát külön felsorolni..., félig már garanciája sikerünknek. Most pedig próbáljuk meg összegezni azokat a tapasztalatainkat, számításainkat és hipotéziseinket, amelyek erre a vállalkozásra vonatkoznak!
Jóllehet mindenki ismerte a földi Világtanács által a cereszi expedíció elé kitűzött feladatokat, az első eset volt, hogy a tervek e részét, a megvalósulás küszöbén, most már nemcsak általánosan, hanem konkrét formában hallhatták. Egyszerre csupa fül lett mindenki.
– E hó végén 52 millió kilométer távolságban lesz a Ceresz a Vénusztól. Jelenleg, a már említett kisebb kozmikus ok miatt, ezt az időpontot látjuk a legalkalmasabbnak az indulásra, noha utána Cereszünk még 15 napig közeledni fog hozzá, és a perivenerumot, vagyis a legkisebb távolságot csak 15 nap múlva fogja elérni. Azt a különbséget, amellyel a hazatérési útvonal rövidebb lesz, mint az odautazási, tekintsük tartaléknak.
– Amint megállapodtunk már, három földi űrhajó indul. A Béta 15-ön Carter, a Gamma-Iotán Koborni és a Luna 4-en Petrov kollégánk lesz csoportvezető. Kérem a vezetőket, hogy most már véglegesítsék csoportjuk összeállítását a már ismert elvek szerint. Legyen mindegyikben csillagász, fizikus, űrhajós, biológus, technikus, no és természetesen krónikaíró is. Egy-egy űrhajó létszáma 16-17 fő. Én a Luna 4-en fogok tartózkodni.
– Az egyformán szétosztott felszereléseket és készleteket szíveskedjenek még egyszer felülvizsgálni, és az eredményt holnap fényszalag-felvételen nekem bemutatni. Most pedig alakítsuk meg a három űrhajó végleges személyi beosztását, és utána kezdjük el utunk összes technikai részletének megbeszélését. Ha pedig az általános elveket érintő újabb propozíciója lenne valakinek, kérem, hallgassuk meg.
– Nekem van egy ötletem – állt fel Salah Bittár kozmogeológus.
Mindenki felfigyelt. Bittár nemcsak kiváló csillagászati geológus volt, hanem ötletekben kifogyhatatlan feltaláló is. Cereszi tartózkodása alatt tucatnyi zseniális ötletével sokat javított a kutatók veszélyekkel teli életén. A XXIII. században Földünk öt milliárd lakója elé bárminő új gondolatot hozni – dicsérendő, de komoly tudást igénylő vállalkozás volt. Ha az ötlet átment a nagyon szigorú rostákon, akkor annak eredménye sem volt elhanyagolható apróság. Egy-egy szellemes technikai, biológiai vagy művészi gondolat híre órák alatt futott szét az egész Földön. Sokkal gyorsabban, mint az ostoba háborús hírek a XX. században, amikor a hírközlő eszközök fejlődésnek kezdtek indulni.
– Keveset sikerült megtudni a Vénusz légkörének elektromos állapotáról – kezdte közlését Bittár. – Híradó berendezéseink csak az elektromágneses rezgések skálájának különféle fokozataira vannak berendezve. Mi lesz, ha ez a gázréteg nem bocsátja át sem a rádió–, sem a fény–, sem pedig a gammasugárzásokat?
(A megbeszélés egész lefolyását szuperparlefoton készülékek a Földre is sugározták. Ott is minden hallgató, de különösen a szakemberek, gondolatban azonnal igazat adtak Bittárnak.)
– Ez esetben kölcsönösen megszűnik a híradás – folytatta az előadó.
– Feltevésünk az, hogy ha a Nap fénye, hiszen amint közismert, ez is csak mágneses rezgés, eljuthat a Vénuszra, akkor a rövidebb hullámhosszúságú gammasugaraknak még több valószínűségük van erre – válaszolta Burke.
– Persze... tévedhetünk is – magyarázta Bittár. – Kollégám bizonyára emlékezik, hogy minden, utunkkal kapcsolatos problémát pozitív és negatív formában is tárgyaltunk, köztük ezt is. Sajnos, ez ideig nincs más megoldásunk, és ez természetesen növeli..., hogy így fejezzem ki magamat..., bizonytalansági tényezőink számát.
– Van talán, kedves kollégánk, valami újabb ötlete? – kérdezte Rozsgyenszkij.
– Van, de persze nem állítom róla, hogy minden körülmények közt csodaszer lesz.
– Mi lenne az? – kérdezték most már többen is. – Valami új találmány?
– Inkább az odautazás ésszerűbb megoldásának lehetne nevezni, kombinálva egy kisebb segítőeszközzel. Ugyanis azt gondolom, hogy nem célszerű mindhárom űrhajónkkal egyszerre leszállni a Vénuszra.
– De hát hogyan segítünk egymáson, ha szétszakad csoportunk? – vetette fel Walt King űrhajómérnök.
– Épp erre vonatkozik javaslatom – folytatta Bittár.
– Ne menjünk közvetlenül a Vénuszra, hanem először kis holdjára, a Helgára. Erről már tudjuk, hogy 103 000 kilométerre van bolygójától és... nyolc óra alatt kerüli meg azt. Na most! Ott egy-két nap alatt ebből a közelségből alaposan kiegészíthetnők eddigi megfigyeléseinket és korrigálhatnók hipotéziseinket. Így azután további utunk is biztonságosabb lenne. De még ez után is csak egyenként indulnánk a Vénuszra, közölve az utánunk következő csoporttal a talált feltételeket és... tartózkodásunk helyét. Ez utóbbi lesz a legnehezebb, hiszen oly sűrű a Vénusz felhőzete, hogy jóformán semmi rálátási lehetőség nincs. Itt lenne hivatva segíteni ez a kis újszerű... rakéta.
Bittár az előtte fekvő tokból 80-90 centiméter hosszú és 8-10 centiméter vastag fémcsőfélét emelt ki. Egyik vége kúpalakú volt, és ezüstösen fénylett az egész. Oldalán három sor párhuzamos spirállemez futott végig, és alsó, tompa, kissé kiszélesedő részén különös, bonyolult, szemlátomást a lövedék előrehaladását és kormányzását szolgáló szerkezet látszott.
– A készülék – folytatta Bittár – indításkor igen komoly kezdősebességet kap, közel százszorosát annak, amit eddig e téren el tudtunk érni.
Csodálkozás moraja futott végig a hallgatók során.
– Igen. Tizedik éve dolgozom rajta és már a Földön majdnem teljesen készen voltam a legfontosabb elvi megoldásokkal. Itt csak néhány utolsó simítást végeztem el kedves asszisztensemmel – mutatott a mellette ülő fiatalemberre –, Pataki Attilával. Tulajdonképpen most lesz alkalmunk arra, hogy komolyan kipróbálhassuk, hiszen a Földről is figyelhetik az egész műveletet.
Kifejtette ez után, hogy a hajtóerőt könnyű atomsúlyú elemek szintézisének új formája adja, hasonlóan a hidrogénnek héliummá való átalakításához, de előnye, hogy ez még egész kis térfogatban is az eddiginél ezerötszázszor hatékonyabb energiaforrást ad. Tulajdonképpeni célja az volt, hogy az űrhajó hajtóerejét javítsa meg.
Most már nemcsak a Cereszen, hanem a Földön is általánossá vált a csodálkozás. Ez az ember egy ilyen jelentőségű találmányával csak most rukkol elő a Cereszen?! Az eddig ismert energiaforrásoknál 1500-szor hatékonyabb új energiahordozó!? Hát ez minden képzeletet felülmúl!! Eddig hallgatott és csendben dolgozott, és most Dárius király mesés kincseit felülmúló ajándékot akar adni földi testvéreinek.
Mint a villám szaladt szét a hír mindenütt, és a földi parlefoton fényhangvevők további milliói kapcsolódtak be a cereszi adás vételébe.
– Most végre azt hiszem, hogy találmányom – folytatta Bittár – legalábbis 80-90%-ban tökéletes; ez úton kérem Bombayben lakó testvéremet, az ottani űrhajózási egyetem vezetőjét, Amar Bittárt, adja át az egész technikai leírást a Föld Déli Technikai Tanácsának Alexandriában. De most már igyekszem rövid lenni és folytatni a Helgára való leszállással kapcsolatos elgondolásomat, utána pedig meghívom Önöket rakétám cereszi kipróbálásához.
– Tehát első űrhajónk átmegy a Helgáról a Vénuszra és magával visz néhány tucat „Bombay” űrrakétát. Ha a vénuszi viszonyok nem biztosítanak zavartalan adási lehetőséget elektromágneses híradó készülékeinknek, a Helgára irányítva útnak indítják első rakétájukat.
– Itt meg kell jegyeznem, hogy készülékem elektronikus hullámfogója automatikusan a hívó fél irányába kormányozza a rakétát.
– A találmány másik lényeges vonása az, hogy a kibocsátó még 400 ezer kilométer távolságból is irányíthatja a rakétát, ha a rakétából kibocsátott jelzések szerint az nem a kívánt irány felé tart. Ha kell, vissza is lehet hívni a kiinduló pontra. Visszatéréskor, ha súrlódó közegbe jut, gyorsaságát automatikusan úgy módosítja, hogy sértetlenül, esését fékezve, jusson rendeltetési helyére. Tehát a benne levő fényfelvételek és regisztráló műszerek épségben jutnak vissza.
– Halló, Bittár! Halló, Bittár! – hangzott hirtelen a parlefotonból, melynek opállemezén dr. Barr Yollsnak a Technikai Világtanács másodelnökének arca jelent meg a Földről. – Itt dr. Barr beszél. Bocsásson meg, hogy egy pillanatra félbeszakítom, de kérem önt a Technikai Világtanács nevében, hogy ha nem veszi zokon e megterhelést, legyen szíves még ma este részletesebb technikai adatok közlésével... megismételni mostani tudósítását. És ez úton kérem az alexandriai Déli Technikai Tanács vezetőjét is, hegy a leírást szíveskedjék mielőbb hozzánk juttatni. Feszült figyelemmel vesszük cereszi adásukat és e félbeszakítás csak azért történt, nehogy esetleges adásvételi zavar miatt kérésünk tolmácsolása halasztást szenvedjen. Találmányához pedig, melynek részleteit örömmel várjuk, máris meleg szeretettel gratulálunk. Mindnyájukat köszöntjük.
– Köszönöm, dr. Barr – szólt Bittár. – Szavai igen jól estek. Földi idő szerint 0 órakor ismét jövök, és most már befejezem utunkra vonatkozó gondolataim közlését. A vevők, tehát a Helgán tartózkodó űrhajók, így minden körülmények közt megkapják a Vénuszról útnak indított üzeneteket, fényfelvételeket vagy utasításokat. Ha pedig a Helgáról kilőtt rakétával akarunk üzenni a Vénuszra, akkor természetesen kissé komplikáltabbá válik az eset. Ugyanis fel kell tételeznünk, hogy a Vénusz gázburkolatának lehet olyan rétege is, amely nem bocsátja át a rakéta jelenlétét jelző rádióhullámokat. Ennek következtében a Vénuszon tartózkodó társaink nem tudnák műszereikkel magukhoz lehívni a rakétát.
– Erre az esetre számítva úgy lehet beállítani ezt a parányi űrhajót, hogy a Vénusz felülete felett 15-20 km magasságban keringjen és közben ne csak rádió–, hanem igen nagy erősségű, különböző színű fényjelzéseket is bocsásson ki. Ez a viszonylag kis magasságban való keringés, hosszú életű energiaforrással, számításom szerint, néhány hónapig is eltarthat.
A felcsattanó taps élénksége bizonyította, hogy Bittár közlését hallgatói nem sorolták a megszokott, mindennapi technikai újdonságok közé.
– Én egyetértek Bittár kollégám mindkét propozíciójával – jegyezte meg Swen Axell –, és csak azt kérem, hogy ha valaki másként látná jónak, akkor vitassuk meg az illető véleményét is, hisz tudjuk, minden jó gondolatot követhet még jobb. Egyébként azt hiszem, a Vénuszra indulás ügyét most már teljesen átadhatjuk a megállapodás szerinti ötven kollégának. Ezt természetesen úgy értem, hogy a továbbiakban is éppúgy együtt dolgozunk mindenben, mint eddig, csupán az útjukkal kapcsolatos vezető teendőket veszik most már ők a kezükbe. – Rövid szünetet tartott, azután így folytatta: – Most pedig újabb bejelentést szeretnék tenni, amely persze csak a földi nem szakmabeliek részére lesz újdonság.
– Mint ismeretes, pionír elődeink három, a cereszi őslakók által készített és teljesen jó karban levő űrgömbhajót találtak a Cereszen. Mi üggyel-bajjal kiszabadítottuk őket mély barlangi rejtekükből és megérkezésünk óta kutatjuk technikájukat. Ez a munka jó eredménnyel közeledik a befejezés felé, és azt hiszem, ha semmi zavaró körülmény nem lép fel, a vénuszi expedíció elindulása után az egyik cereszi űrgömbhajó talán ötven utassal útnak indulhat a Naprendszerünkön kívüli Humania bolygóra.
– Azt hiszem, hogy ennek az útnak a jelentőségét nem kell külön értékelnem – fejezte be hírközlését Swen Axell.
Hát lehetséges ez? Elutazni az Alfa Centauri „A” csillag nyolcvan évvel ezelőtt felfedezett, másfélszeres földnagyságú bolygójára, ahonnan már tíz év óta vesszük a megfejthetetlen rádiójeleket? Erre a nagy X-re, aminek megfejtésére nyolcvan éve annyi ezer és ezer feltevés született. Hát lehetséges ez? Hiszen a távolság több mint 38 billió kilométer, a Nap-Föld táv kétszázötvennégyezerszerese!
Leírhatatlan hatást tett ez a bejelentés szerte a Földön. Sokan azt hitték, hogy álmodnak. Amikor megindult a fényújságok felvilágosító magyarázatainak áradata, amikor szakemberek százezrei parlefoton adások sorozatában szakszerű előadásokat tartottak a cereszi űrhajókról, csak akkor tértek magukhoz a kételkedők milliói. De akkor azután olyan örömhullám sepert végig az egész Földön, amilyenre emberemlékezet óta nem volt példa.
(A Föld jóformán minden lakója ismerte a cereszi kutatók életének összes mozzanatát. Hiszen hónapok óta minden más téma háttérbe szorult e mögött. Erről beszéltek mindenütt, az iskoláktól kezdve a világszektorok technikai igazgatóságain át a Világtanácsig. Üzemekben, mező– és erdőkultúrák tanácstermeiben éppúgy, mint a tengerfenéki bányatelepeken vagy a vulkánok erőműveiben. Nem volt Földünkön egyetlen zug, ahová a parlefoton készülékek színes, élethű képekben el ne vitték volna a cereszi élet minden percét. Így hát most is milliók lesték még nagyobb figyelemmel Swen Axell minden szavát.)
XXIII. századunk technikai kultúrája az új energiaforrások kimeríthetetlen gazdagságát tárta fel. Ennek következtében energiafogyasztással, még ha oktalan pazarlásig menne is, nincs problémánk. És egyre csökkennek az energiaszállítási nehézségek is. De olyan megoldások, amelyek kozmikus erőket, emberek irányításával, Földünktől ekkora távolságban fel tudnának használni, mindeddig csak elméletben születtek.
De maradjunk meg egyelőre a vénuszi utazásnál, hisz ez is páratlan a maga nemében.
...Az ülés lassan vége felé közeledett. Még néhány közérdekű kérdést kellett megtárgyalni, mint pl. a Ceresszel és a Földdel való hírközlő szolgálat időpontjait, esetleges segélyűrhajó küldését stb. Utána a cereszi kutatók közül csak a Vénusz-csoport maradt a teremben, hogy még egyszer végigfussanak már sokszor megbeszélt technikai, élelmezési és egyéb problémáikon. A Helgán való kiszállás nem kívánt lényeges útitervmódosítást. A „Bombay” rakétákat is kipróbálták, bámulatosan erős fényjelzéseiket a Földről is figyelték. Bittár találmánya – a hidrogénen kívüli könnyű elemek új formájú szintézise mint energiaforrás – lázba hozta a földi atomfizikusokat.

A cereszi rendkívüli események torlódása alaposan háttérbe szorította az egyéni problémákat. A kötelességtudás, a Föld lakóinak várakozásteljes bizalma, de meg az ismeretlen veszélyek is a lélek mélyére száműztek minden indulatot. De azért ezek ott lenn forrtak, kavarogtak, és ki tudta volna most megmondani, hogy mikor milyen idegállapot tör majd nekik utat.
Az indulatok sohasem tartoztak az „építő” érzések közé, és ez változatlanul fennáll ma is. A véletlen a vénuszi kutatók közé is dobott néhány olyan embert, akiknek természete későbbi összeütközések árnyékát vetette előre.
Ezek közé tartozott Rudolf Tholt hírközlő mérnök is, akit mint örökösen és öncélúan ellenzéki embert ismertek meg. Belőle is, akárcsak Irwing Reyrből, hiányoztak a korunkat jellemző és eléggé általánosnak mondható kollektív érzés összetevői.
Nem, azt nem lehetett feltételezni róla, hogy bajban bárkit is cserbenhagyna. De a tökéletes közösségi öntudat birtokosát – a kommunistát – nem csupán ez az egy tulajdonság jellemzi. És erre az elnevezésre századunk véleményének mérlegén csak akkor tarthat igényt valaki, ha más, egyéb tényezők mellett akaratát is alá tudja rendelni a közösségi célnak, vagy ha a szükség kívánja, lemond saját érdekéről, hogy segíthessen mások bajának elhárításában.
Tholt öncélúan akaratos és makacs volt. Mindenben csak saját előnyét kereste. De javára kell írni azt, hogy ezek a rossz tulajdonságai mindig nyíltan és sohasem alattomosan vagy kétszínűséggel leplezve jelentkeztek.
Sokan, kissé csodálkozva, kitértek előle. Néhányan meg nem rejtették véka alá a véleményüket, hanem alaposan megmondották neki. Szákmájában azonban, a hírközlő eszközök technikájában és elméletében, méltóan sorakozott a Világtanács kiválasztottai közé.

VIII. Fejezet

SIC ITUR AD ASTRA

Végre eljött az indulás napja. A ceresziek jóval a start előtt ott járkáltak az Üveg téren. Olvasztott kvarckerámiával volt kirakva ez a mintegy tizennyolcezer négyzetméter terület. Innen származik az elnevezése.
A három hatalmas, szilurionból, ebből a vanádiumacélnál tízszer keményebb anyagból készült és helikopterekkel kombinált rakéta-űrhajó egymástól száz-száz méter távolságra, útra készen feküdt. Mozdulatlanul pihentek, és nyitott ajtóikon apró hangyákként fürgén jártak ki-be a most kissé megilletődött cereszi pionírok.
Tanácsok hangoztak el, búcsúzók rázták egymás kezét, másutt a védőruhákat vizsgálták. Itt vidám évődés, amott pedig szomorú búcsúzkodások. Éva még egyszer átölelte férjét, Tomot. Tudta, hogy a földi véletlen „csatlakozás” most nem ismétlődhetik meg.
Csak a Ceresz bolygó nem mutatta semmivel, hogy részt venne az emberi ész e nagyszerű vállalkozásában. Mint óraműben a kerék, forgott tovább tengelye körül.
A földi parlefoton készülékek körül nem milliók, hanem milliárdnyian figyeltek. Az űrállomások a Cereszről kisugárzott hangképadásokat felerősítve adták a Föld minden részére, és nem volt ember, kinek szíve ne dobogott volna erősebben e fenséges percekben.
– Elindulunk a Vénuszra! Utána hová? A Marsra?
– Minek, hisz a Marson most már csak az élet romjai tengődnek.
– Mindegy. Legalább megismerjük távolabbi jövőnket is.
– Nem. Nekünk a Holnap kell.
– De hiszen a holnap holnapután már múlt!
– Vannak még bolygók a miénken kívül, ahonnan új eszméket hozhatunk. Ahol talán ezer évekig is élnek az értelmes élőlények. Semmi lehetetlen nincs benne, hiszen például a sequoia-fa nálunk is négyezer évig él.
Ilyen és ehhez hasonló beszélgetések töltötték ki a cereszbeli űrhajók indulásáig hátralévő néhány percnyi időt.
Pontban 0 óra 15'-kor már startkészültségben álltak a hajók. Mindenki elfoglalta helyét. A napfény visszaverése végett hófehérre zománcozott testeken lezárultak a légmentes ajtók. És ekkor előbb halkan, mint lágy eol hárfa hangja, felcsendültek mindenütt, a cereszi Üveg téren, benn a gépekben, a Földön, bányákban és a légi gépeken, tengeralatti üzemekben és űrállomásokon a világ ünnepi dalának akkordjai... „Ember az embernek testvére...”
Azután mint orkán zúgása, hatalmas vízesés robaja vagy tájfun süvöltése, erősödött a refrén, hogy egybekovácsolja, összeforrassza az egy célért, egymás boldogulásáért küzdő nagy emberi testvériség minden tagját...
Még ott remegtek a parlefotonokban az utolsó hanghullámok, amikor az indító téren vakító piros fényű jelzőlámpa gyulladt ki, és a három gép orrát az előrakéták emelni kezdték, hogy pár pillanat múlva kábító dörgés, gomolygó homok– és füstfelhő közepette, 45°-os szögben növekvő gyorsasággal útnak induljanak kitűzött céljuk felé.
Néhány perc múlva a három, fehér nyílvesszőhöz hasonló űrhajó már csak a vevőgépek halk zümmögésével küldte a messzi távolból utolsó búcsúüzenetét. A cereszi expedíció e pillanattól kezdve két részre szakadt. Sorsukat és munkájukat további tevékenységük során különböző körülmények irányítják. Mivel pedig eseményeket híven leírni csak az képes, aki maga éli át őket, azért kerültek hivatásuk magaslatán álló, nagy képzettségű krónikaírók is a kutatók közé. Feladatuk az események időrendbeli, tényhű feljegyzése. Nem szakmai vonatkozásban. Ezt a speciális csoportok végezték, mindegyik a saját területén. A krónikaírók nem az okok és okozatok összefüggését keresik. Egyszerűen feljegyzik mindazt, ami történik. Ők írják az expedíció színes, megelevenítő és mindenkor a tényekhez ragaszkodó útinaplóját.
Mostantól kezdve tehát a vénuszi út krónikásáé, Terr Kuperé a szó.

„Kezdjem krónikámat a múlt századok sablonos riportjainak stílusában? »Startunk kitűnően sikerült, és most már harmadik órája minden zavar nélkül fogyasztjuk a kilométerek ezreit.«
Mennyire komikusan hatna ma az ilyen általános, de semmitmondó szóhalmaz. Az első perc után minden olvasó bosszankodva dobná félre; többet nem venne kezébe olyan írást, amelyen a cím alatt az én nevem szerepelne.
Hiszen századunk egyik íratlan riporter-törvénye egyebek közt az is, hogy bármilyen színes legyen is egy-egy helyszíni közlésünk, sohasem szabad feltölteni üres szóhabbal. Mindig elcsodálkozom a múlt írásaiban foglalt szóvirágok tömegén...
Ötletes gondolat, hogy minden űrhajónkon három képfogó van, külön-külön a Földdel, a Ceresszel és az egymással való összeköttetésre. Valóban, azt se tudom, melyikre figyeljek, hogy el ne szalasszak valami érdekes és feljegyzésre méltó közlést.
– Jó szerencsét, kedves barátaim – hangzott fel hirtelen Swen Axell hívása a Cereszről.
– Köszönjük – szaladt vissza kórusban a válasz.
– Milyen a hangulat? Nincs melegük? Rendben van minden?
– Kinti hőmérséklet – felelte Burke – mínusz 230 fok. – Plusz 20 Celsius idebent. A hajók külső fehér zománcozása és Bittár találmánya remekül bevált. Ilyen Nap-közelségben, ha sötét színű lenne űrhajónk fala, megsülnénk benne a melegtől. Tehát hófehérre volt zománcozva. Ebben idáig nincs semmi újdonság. De Bittár rakétagépeink külső felületén változtatható nagyságú, fekete színű részeket tervezett. Ezek átveszik a Nap hőjét, és szabályozhatóan fűtjük velük a gép belső terét, akkor is, ha a nagy rakétamotorok, mint például most is, ki vannak kapcsolva, és csak a hiányzó gravitációt pótló kis oldalsugárzók működnek.
De ismét jelentkeztek: hívtak bennünket a Földről. – Halló, Luna!	Luna 4!
– Itt Burke, a Luna 4-ről! Adásukat kitűnően vesszük. Üdvözlöm, dr. Barr. Amint arcáról látom, ön is éppoly kitűnő hangulatban van...
A kép e pillanatban eltűnt, a vevő scintillator opállemeze teljesen fénytelenné vált.
Burke rápillantott a másik két vevőre.
Ott is ugyanez a helyzet. Se fény, se hang.
– Na, ez jól kezdődik – morogta valaki a fogai között.
A híradósok azonnal rávetették magukat gépeikre. Egyik az energiaadást, másik meg a képcsöveket kezdte vizsgálni. Mi meg csak álltunk körülöttük, és nem állíthatom, hogy arckifejezésünk e pillanatokban rendkívül szellemes lett volna.
– Kérdezze meg társhajóinkat Morse-fényjelzővel, mi a helyzet náluk – mondotta csendesen Burke az egyik híradósnak.
De ugyanebben a másodpercben máris olvasni lehetett a mellettünk repülő űrhajó felénk tekintő oldalán a fel-felvillanó »üzenő lámpák« adását:
– Parlefotonjaink nem működnek, mi van nálatok?
– Ugyanaz – feleltük. – A mi lámpáink is sötétek.
Talán nyolc percig tartott ez az állapot. Készülékeinket nem is vizsgáltuk tovább. Csupán Morse-lámpákkal beszélgettünk egymással. Mindnyájan tudtuk, hogy a berendezések kifogástalanok.
De hát akkor mi történt?
Ma sem tudjuk, mert egyszer csak felragyogtak az összes fényvevők, és újra kifogástalanul fogtunk minden adást.
Természetesen aggodalmas arcok a kérdések özönét zúdították felénk anélkül, hogy akár a Luna 4-ről, akár pedig ők elfogadható magyarázatot adtak volna.
Feltevésekben persze nem volt hiány. Egyik földi fizikai intézet azt állította, hogy ionizált, láthatatlan gázrétegen szaladtunk át. Az afrikai Héliosz csillagvizsgáló úgy vélte, hogy a Nap egy épp akkor fellángolt kitörésének elektromágneses kisugárzása söpörte el a földi és a cereszi adók hozzá képest jelentéktelen energiájú hullámait.
Mi pedig – ha nem is hangosan – arra gondoltunk, hogy milyen porszemek vagyunk a végtelen Kozmoszban. Vajon eszünk és akaratunk elég lesz-e ahhoz, hogy megbirkózzunk majd az összes új és ismeretlen jelenséggel?
– Halló, Béta, halló, Gamma! Rakétákat bekapcsolni, fordulás 8,4 szögfokra, irány a Capella állócsillag! Operációra előlámpával adok jelt. Utasításomat kérem megismételni! – hangzott Burke irányítása, amelyet társaink automata gépezet pontosságával hajtottak végre.
Már hat óra múlt el a Ceresz elhagyása óta, amikor a soros steward – erre a munkára 24 órai váltással mindnyájan be voltunk osztva – élelmet szolgált fel. Automata konyhánk néhány perc alatt elkészítette a bőséges és ízes vacsorát vagy ebédet – ahogy tetszik, hiszen nappal és éjjel nem különbözött egymástól. Természetesen mondanom sem kellene, hogy mindegyik űrhajónk 2224-es évi A vagy B típusú volt. Ezeket a Föld központi űrhajózási igazgatósága jelölte ki erre az útra a legjobb konstrukciók közül. Bennük majdnem minden mechanizmust többszörösen biztosított automata rendszerűre építettek. Még a konzervek nyitását is önműködő készülék végezte.
Az adagokat grammnyi pontossággal osztottuk be, és két évre való készletet vittünk magunkkal. Előírtuk, hogy senki egy falat ételt sem hagyhat tányérján.
Legkomolyabb problémánk a vízellátás kérdése volt. Természetes ivóvizet is vittünk magunkkal, meg szintetikus úton, a gépeink által termelt oxigénből és hidrogénből is tudtunk előállítani. A komprimált ételekhez meg a mosdáshoz szintén víz kellett, több, mint amennyit magunkkal vihettünk. A víz adagolása ezért kínos pontossággal történt, noha a vízregeneráló készülékek is állandóan üzemben voltak. Számításba vettük azt a bizonytalan tényezőt, hogy a Vénuszon találni fogunk valamilyen vizet.
Étkezés után, az ügyeleteseket kivéve, aki akart, pihenni tért az egymás fölé helyezett, xurolanyagból szőtt kényelmes függőágyakba.
Nőkollégáink az élelemraktár melletti három szobában építettek fészket maguknak.
Ha rakétáinkat irányváltoztatás végett üzembe kellett helyezni, sugárözönüket teljesen láthatatlanná tette a sötét háttérben ragyogó Nap fénye. Hajóink a súrlódásmentes űrben a Nap vonzóerejének hatása alatt, a rakéták lökőerejétől kapott sebességet alig csökkentve, simán repültek kitűzött irányuk felé.
A Helga, Vénuszunk parányi holdja a látcsövekben hol megnőtt, hol meg fogyni kezdett, hogy azután teljesen eltűnjön anyja, a Vénusz háta mögött. Keringése elég gyors volt, nyolc óra alatt futotta be pályáját.
A Vénusz, 12 400 kilométer átmérőjű testvérbolygónk (a Föld átmérője 12 756 km), amely 108 millió kilométerre (a Föld 150 millió kilométerre) kering Napunk körül – a mi holdunk nagyságában és vakító fehéren ragyogott előttünk.
Csillagászainkat nem lehetett »lekaparni« ultratávcsöveikről. Egész nap mértek, fényképeztek, számoltak és vitatkoztak. Igaz, hogy útirányunk helyessége megfigyeléseik pontosságától függött. Nemsokára szabad szemmel is jól látszott a Vénusz-holdacska, első úti célunk!
A Vénusz, amelyet légköre mint hatalmas fénylő burok vett körül, csodálatos látványt nyújtott. Úszó felhői vakító fehéren verték vissza a napfényt. És ha meg is szakadt néhol ez a páncél, akkor is hiába erőltettük szemünket, a keletkezett „ablakon” is függöny volt. Legfeljebb a felhők színe változott egy árnyalattal sötétebbre.
Másnap »reggelre« (mennyire rabjai vagyunk földi életritmusunknak!) már csak 120 000 kilométer távolság választott el bennünket a Vénusz mögül éppen előbukkanó parányi égitesttől, a Helgától.
Az űrhajóvezetők mind gyakrabban foglalták le maguknak a parlefotonokat, hogy egymás között a leszállás technikai részleteiről tárgyalhassanak.
A Cereszre és a Földre sugárzó hangképadónk üzeme egy pillanatra sem állt le, és most a Földről már csak az északi és déli űrhajózási központnak meg a Héliosz csillagvizsgálónak volt joga bennünket hívni.
Fokozódott az izgalom az űrhajókban is. Nem csoda! Ötven földi lény a Helgán!! És nekem jutott osztályrészül, hogy ezt az eseményt rögzítsem! Nem tagadom, hogy izgatottabb voltam, mint 49 társam. Szinte jólesett Ira Jett bizalma, amikor elmondta, hogy izgalmában majd kiugrik a bőréből. Hisz' én is így voltam már.
A Helga szemmel láthatóan felénk közeledett. Távolsági lokátormérőnk már csak 82 000 kilométert mutatott... de mi ez?... miért nem látom a Helgát?... Körülnézek, mindenki felugrik az ablakok mellől... hová lett?? – kérdik ők is csodálkozó arccal.
Géptársainkon ugyanez a tanácstalanság uralkodik, és a szemekben mintha egy kis megrémülés villanna fel.
Hova tűnt el a holdacska? Micsoda ismeretlen délibábos varázslat megy itt végbe?
A távcsövek képmezején most a Vénusz fényes képe is homályosodni kezdett, hogy néhány perc múlva kusza és zavaros fénygomolyagoknak adja át helyét. Az első pillanatokban alaposan megdöbbentünk. Úgy éreztük magunkat, mint amikor valaki hirtelen elveszti látóképességét s vele együtt térbeli tájékozódási lehetőségét. Már felvillant az a gondolat, hogy nekiütközünk a Helgának és darabokra zúzódunk rajta. E pillanatban felcsattant Burke megnyugtató hangja:
– Nyugalom! Irányt és sebességet változatlanul tartani! Úgy látszik, belejutottunk a Vénusz bolygó mágneses erőterébe, és ultratávcsöveinket át kell szabályoznunk. Mindez néhány percig fog tartani, hiszen ezt jó előre számításba vettük; csupán a mágneses térerősséget kell megállapítanunk.
– Meg is van! – szólalt meg Kuiper. – Állítsák be a térerőkiegyenlítőt 5 milligauss egységre!
Megtörtént.
Valóban, egyszerre csak újból világosodni kezdett a távcső képmezején a Vénusz, azután a Helga egyik oldala. Mint kacér odaliszk, lassan kezdte elhúzni fátylát arca elől.
Távcsöveink vadul egymásra tornyosuló, csipkés hegyek mellett mély szakadékokat, vakítóan fénylő hegycsúcsok tövében koromfekete árnyékba borult, hosszú repedéseket mutattak. A Helga gyorsan forgott tengelye körül, mintha sietett volna kegyetlen testének minden porcikáját megmutatni.
Űrrakétáink rohamosan fogyasztották a kilométerek százait, és döntenünk kellett, kiszállunk-e a Helgán, és ha igen, hol s hogyan.
Burke és a három gépvezető leszállási lehetőségek után kutatva feszülten tanulmányozták a Helgát.
 Mi oxigénmaszkjainkat, felfújható, légnyomás– és hőkiegyenlítő xurolruháinkat rendezgettük és izgatottan beszélgettünk első állomásunk barátságtalan külsejéről.
Száz millió kilométerre vagyunk a Földtől és 7 millió 580 ezer kilométerre cereszi otthonunktól. Három porszem nagyságú űrhajóban 50 parányi földi lény. Tudjuk, hogy a következő pillanat szétmorzsolhat bennünket, és mégis megyünk előre kitűzött utunkon.
Talán nem is vagyunk olyan parányiak!
...Lokátoraink most már 10 000 kilométer távolságot mutattak, és a Vénusz már a láthatár jó részét foglalta el.
Mintha a Helga egyes pontjain, amelyek nagyobb távolságból egyforma sötétnek látszottak, most világosabb foltok tűntek volna fel. Először azt hittük, hogy a távolság csökkenése következtében élesebbé váltak a domborzat apróbb kiemelkedései. De nem ez volt az ok, mert ezek a világos foltok lassan növekedtek és mintha változtatták volna helyüket.
– Lehetnek élőlények a Helgán? – kérdezte Ira Jett.
– Nem hinném – felelte Olaf Walf kozmobiológus. – Semmiféle légkör nincsen, a fagyos éjszakák és forró nappalok közti hőkülönbség 300 Celsius fokon felül van. Igaz – fűzte hozzá elgondolkozva –, ki kell szabadítani magunkat abból, hogy mindenütt földi fogalmainkat alkalmazzuk. Bizonyára van másféle élet is, mint amilyent mi odahaza elképzelünk.
– Attention! Lyra és Gamma-Iota! Fordulunk! Irányeltérés 90 fok 0 perc 13 másodperc. Operáció kezdését sugárvetővel jelzem! Halló... kérem ismételni! – adta ki Burke utasításait.
Rakétáink hirtelen újra működésbe léptek és megremegtették gépeinket. A fordulás centrifugális ereje mázsányi súllyal préselt bennünket ülőhelyünkhöz. – Halló... Halló! Újabb manővert hajtunk végre! A Luna 4-gyel előre megyek. Utánam Béta, harmadiknak Gamma jöjjön. Térköz 10 kilométer! Készülődtünk a leszálláshoz. Lokátorunk 1200 kilométer távolságot mért be e pillanatban.
A Helga Naptól megvilágított foltos gömbje, mint óriási labda úszott felénk és szemmel látható növekedése olyan érzést keltett bennünk, mintha zuhannánk felé.
Most már mindnyájunkat elfogott az ismeretlen helyre érkezés izgalma. Még néhány perc, és közvetlen a Helga felett fogunk körözni.
– Halló, Föld, halló, Ceresz! – csendült fel újra vezetőnk, Burke hangja. – Most már alattunk van a Helga. Távolság 800 km. Adásunkat jól veszik? Igen? Köszönöm. Helyet keresünk a leszálláshoz. Külső hőmérséklet mínusz 92°. Légnyomás nulla! Leszállásunk alatt mindenféle hangadást mellőzni! Zavarna bennünket... Figyelem! Lejjebb megyünk! Ha a lokátorok 200 km-t mutatnak, távolságot fixírozni!
Földi holdunkat már úgy ismerjük, mint a tenyerünket, hiszen számtalanszor felkeresték űrhajóink, és emberi tartózkodásra alkalmas telepeket is építettünk. De a Helga felszíne egészen más. Mintha óriási tűzhányók lökték volna ki gigászi torkukból a fuldoklást okozó forró falatokat, hogy a világűr dermesztő hidege azután pillanatok alatt kővé fagyassza őket. Sehol egy nyugodt pont, nagyobb síkság vagy enyhe lejtésű hegyoldal. Egymásra dobált, hegyeknek is beillő sziklák tusfekete árnyékai kísértetiesen kúsznak körbe, olykor megnyúlnak, máskor megrövidülnek. A szerint, amint gépeink közelednek, vagy távolodnak.
Mindnyájan néma csendben figyelünk. Senki egy szót nem szól, csak gépeink halk zümmögése és lefojtott lélegzetvételünk áruija el az »ütközet előtt állók« jelenlétét. Az élő és mozgásában tervszerűen irányított anyag támadásra indul gépiesen mozgó anyagtestvére ellen. Vajon melyik lesz a győztes?
– Figyelem! Kisebb fennsíkot látok. Ha alkalmas, leszállunk! Fékező rakétákat beindítani. Először a Luna 4-et letenni! Vigyázat, a felszín alatt üregek lehetségesek, amelyek beszakadhatnak. Minden technikus a helyére! Jól megfogódzni! Rajta! – és a Luna 4 fékező rakétájával porvihart kavarva már is a talajon feküdt, hogy másik két társa is kövesse.
A megkönnyebbülés sóhaját egyikünk sem tudta elnyomni. Egymásra néztünk és szemünk csak ennyit mondott. Na! Ezen is túl vagyunk! A függöny felgördült... Kezdődhet az »első felvonás«.
– Halló, Föld, halló, Ceresz! Szerencsésen landoltunk. Légnyomás nulla, a talaj hőmérséklete plusz 85 Celsiusº, félárnyékban vagyunk. Reméljük, három-négy nap elég ahhoz, hogy kikémlelhessük a Vénuszt és útnak indulhassunk. Mindnyájan jól vagyunk. Két óra múlva újra jelentkezünk!
Nem egészen úgy történt, ahogy terveztük.

A Helga öt óra alatt fordul meg saját tengelye körül és nyolc óra alatt kerüli meg a Vénuszt. Szédületes gyorsan vágtázik.
Lestem az alkalmat, hogy földi kollégáimtól, ha csak röviden is, beszámolót kaphassak arról a benyomásról, amit eddigi utazásunk a Földön keltett. Hát erről szó sem lehetett. Mind a földi, mind pedig a cereszi adások és vételek kizárólag csak olyan tudományos közlésekre szorítkoztak, amelyek feldolgozásuk után szakkönyvekben kerülnek közlésre.
De különben is, egyszerre mindnyájunk keze tele lett munkával. Geológusaink türelmetlenül várták, mikor lehet kimenni »bárkánk«-ból kőzetmintákat venni és a Helga titokzatos kőrengetegében bolyongani. Vegyészeink anyagot kértek elemzésre, csillagászaink a Vénusz légkörét lesték, a Napot és a Merkúrt fényképezték a legkülönfélébb színszűrőkön. A fizikusok mértek, számoltak és jegyeztek.
Minden foglalkozási ág bő területet kapott kutatásaihoz e kozmikus »stella incognitá«-n.
Most látszott meg csak igazán, hogy a földi Technikai Világtanács jól választotta ki embereit. Tudományszomja mellett valóban szakmájának kiválósága is volt mindegyik.
Én, a krónikaíráson kívül, Ira Jettel, ezzel a rendkívül fogékony eszű fizikus kollégával együtt dolgoztam űrhajónk jól berendezett laboratóriumában. Talán öt órát pihentünk mindössze a leszállás után. Természetesen minden gépben két-két egymást váltó ügyeletes őrködött, óránként ellenőrizve összes automatikus műszereink működését.
A Nap ragyogóan fénylett bakacsin hátterében. Nagyon kellett vigyáznunk űrhajóink elhagyásakor. Fény–, hő–, ultraibolya, kozmikus sugárzás, majdnem semmi gravitáció és egyéb ismeretlen ellenségek láthatatlan tömegével álltunk. szemben.
Légnyomáskiegyenlítő zsilipkamránkba először kísérleti állatainkat raktuk ki. Egy nyulat, néhány egeret és egy kismajmot. Persze oxigénes és csökkentett légnyomású védőburok alatt.
Visszavonultunk és lassan felnyitottuk a külső falat; sűrű köd keletkezett a kamrákban; lassan feltisztult, és előőrseink vidáman futkároztak ketreceikben... Talán 30 percet vártunk s azután Burke meg Walt Martin geológus kezdtek készülődni.
– Hohó! Burke elvtárs nem mehet – kiáltottuk kórusban.
– Miért? – kérdezte ő szigorúan.
– Mert... – mondotta Martin – másnak is kell juttatni az »elsőség« dicsőségéből.
Tapintatos ember – gondoltuk. Burke az egész expedíció szellemi apja. Persze, hogy nem szabad az életét kockáztatni.
Tízen is jelentkeztünk helyette, és nem tagadom, ebben a buzgalomban volt egy adag dicsőségvágy is. Elsőnek lenni valami jelentős dologban, nagy értéket jelentett a Földön is, hát még itt.
Végre megállapodtunk, hogy hárman megyünk a Luna 4-ből, és társhajóinkból is hárman-hárman.
Felvettük xurol légnyomáskiegyenlítő védőruháinkat és oxigénsisakjainkat. (A xurol elnevezésnek, amely több mint ezerféle szintetikusan készített anyagnak gyűjtő neve, talán a mesterséges fém kifejezés felelne meg legjobban. Volt selyem lágyságú, de eltéphetetlen xurol, és fémek hozzáadásával készítettek belőle a vanádiumacélnál ellenállóbb, de puhán hajlékony lemezeket is.)
Különösen festhettünk felfújt öltözékünkben, melyből kezünk helyett csak néhány, belülről mozgatható manipulátor állt ki. Fejünket gömb alakú, átlátszó sisak borította, és bármennyire hajlékony volt is ruhánk, ha álltunk, mint henger palástja vett körül bennünket.
Beerősítettük övünk kampójába az egymáshoz fűző kötelet, azután légnyomás– és oxigénpróba... – parányi adóvevőink üzemképesek – indulás!
Furcsa volt nagyon. Csak egymás hangját hallottuk mikrofelvevőinken át. Semmi különös nesz. Persze, ha nincs levegő, nem lehet hang sem. Ezt jól tudtuk, de mégis szokatlan volt ezt most mint valóságot érzékelni.
Lábunk alatt homokkal fedett kőtalaj. Az egész sík terület nem lehetett több mint ötezer négyzetméter, de még ezt is sziklákkal szórta tele az ismeretlen erő.
A Nap kegyetlen melege szinte égetett, pedig védőruháink hűtését maximumra kapcsoltuk.
Hol egyikünk, hol másikunk hajolt le, egy-egy rögöt csípett fel kampójával vagy parányi mágnest, hőmérőt, kisugárzáskeresőt, fényfelvevőt halászott elő két oldalán viselt kéziraktárából.
A gépekből mindenünnen figyeltek, szünet nélkül beszéltünk. Kietlen látvány vett körül bennünket. Olyan némaság, olyan zord, félelmetesen keresztül-kasul repedezett komor és fenyegető kőrengeteg – hogy gondolatban porszemekké zsugorodtunk, össze.
De akaratunk csakhamar legyőzte ezt a kisebbrendűségi érzést. Tovább mentünk, hogy – mint eddig is mindig – a természet törvényeinek megszámlálhatatlan variációjából lessünk el néhány eddig ismeretlen formát.
– Állj! – hangzott egyszer csak mikrofelvevőinkben Burke figyelmeztető hangja. – Ne menjenek tovább!
Már közel jártunk a fennsík végéhez és jól láttuk a 20-25 méterre előttünk tátongó szakadék szélét. Hirtelen megálltunk. Nagyon kellett vigyáznunk, mert testünknek jóformán semmi súlya nem volt, és egy parányi vigyázatlanság következtében, mint repülő vadludak, a kötéllel egymáshoz fűzött kilenc ember máris 20-30 méter magasan lebegett volna. De az is lehet, hogy egy meggondolatlan ugrás... és többé soha vissza nem jutunk a bolygó felszínére, hanem mint a Helga kilenc apró bolygója keringünk körülötte az idők végtelenségéig.
– Kérem, térjenek vissza óvatosan ugyanazon úton haladva – figyelmeztetett bennünket Burke.
Stoner, a Béta geológusa kinyújtott kezével oldalra mutatott.
– Odanézzenek!
A fennsíktól vagy száz méter távolságban fantasztikus, alaktalan, illetve a megszokott földi formáktól eltérő, 200-250 méter magas sziklahalmaz állott. Már a gépből megcsodáltuk még itt is szokatlanul furcsa formáját.
Ez a magas kolosszus most lassan, hangtalanul összeomlott. Földi súlyban talán több százezer tonnát is kitevő sziklaóriásai – mint lassított filmképen – a legparányibb nesz nélkül gördültek széjjel. Kevés por szállt fel, és a nappali forróság meg az éjszakai hideg termikus törvényei befejezték örök munkájuk e parányi részét.
Visszamentünk gépeinkbe és nagy üggyel-bajjal kibújtunk védőruháinkból. Ott tudtuk meg sietős visszahívásunk okát. Valószínűleg az életünket mentették meg vele.
Ira Jett vette észre kicsi, de erős távcsövével, hogy a fennsík széle messze előrenyúlt egy szakadék fölé, mint egy kiugró perem. Bennünket már csak néhány lépés választott el attól, hogy rá ne sétáljunk erre a vékony, fél függőhídra, amely minden bizonnyal leszakadt volna alattunk.
Mikor tréfásan köszönetet mondtunk neki ifjú életünk folytatásának lehetőségéért, csak így szólt csendesen:
– Mi lenne velünk, ha nem vigyáznánk egymásra!
Igen. Ira Jett is XXIII. századunk gyermeke volt.
Most nem akarom részletezni e rövid kirándulásunk érdekes eredményeit. Csak annyit, hogy a gyűjtött kőzetek között sok, a Földön is ismert vulkanikus eredetű ásványt találtunk.
Mégis akadt néhány, amelynek vegyelemzése nem sikerült. Ezeket félretettük nagyobb laboratóriumi vizsgálatra.
Amikor újra felkelt a Nap (mint tudjuk, öt óráig tartott a Helga egy teljes napja), három csoportban huszonegy társunk hagyta el a gépet – természetesen most már hosszabb távolságra. Csillagászaink, fizikusaink megfeszített erővel dolgoztak, hogy amennyit csak lehet, megállapítsanak a Vénuszról és Merkúrról.
Bittár ötlete, hogy a Helgát kémlelőállomásnak használjuk fel, alaposan indokoltnak bizonyult. Öt napig tartózkodtunk e holdacskán (5 X24 óráig), és munkatársaink sok olyan felfedezéssel gazdagították vénuszi ismereteinket, amelyeket sem a Földről, sem pedig a Cereszről nem lehetett volna megállapítani.
Sikerült kiszámítanunk, hogy a Vénusz tengelyforgási ideje 20 óra 18 perc, és egyenlítője párhuzamos ekliptikájával. (Tehát nem olyan, mint a Föld, ahol ez a szög 23 és fél fok.) Következésképp nem lehetnek rajta évszakváltozások sem, hiszen a napsugarak ráesési szöge mindig ugyanaz. Tehát egyenlítőjétől a sarkok felé – északra is meg délre is – lassú, de egész »évben« állandó átmenettel csökken a hőmérséklet.
Légkörében nagy mennyiségű ózont és széndioxidot, továbbá roppant sok vízpárát mértek. Egyik fényfelvételünkön, amikor a sűrű felhőtakarón ablakot sikerült elcsípni, a Napnak víztükörben visszacsillanó képét fedeztük fel. Vénuszi éjjeleken villámok fénye szűrődött át a felhőkön.
A most szerzett új ismereteket, amelyeknek csak kis részét soroltam fel, további utunk érdekében rendszerbe foglaltuk.
De azt a tervet, hogy a három gép külön-külön időpontban induljon útnak, alapos mérlegelés után nem találtuk jónak és megváltoztattuk. Fokozta volna azt a veszélyt, hogy csak nehezen vagy esetleg sehogy sem találjuk meg egymást a Vénuszon. Ehhez a döntéshez még az az ismeretlen okból származó tény is hozzájárult, hogy radarhullámaink egyenlőtlenül verődtek vissza a bolygó felületéről. Bittár volt e változtatásnak egyik indítványozója. Mindezt közöltük a Földdel is, meg cereszi társainkkal is, jóllehet minden lépésünk elhatározása vagy megváltoztatása természetesen csak tőlünk függött.
Kitűztük az indulás időpontját azzal, hogy a három gép újra egymás mellett fog haladni.

IX. Fejezet

A VÉNUSZ BEMUTATKOZIK

– Attention! Minden kész? Vigyázz! Indíts! – pattogtak a vezényszavak, és űrhajóink, hosszú fénycsíkot lövellve, elhagyták rideg és barátságtalan kis állomásunkat.
– Barátaim! – szólt Burke. – Most minden tudásunkat és akaraterőnket koncentrálnunk kell. Feladatunk óriási. Öt milliárd földi testvérünk féltő gonddal kíséri utunkat, mert tudják, hogy mire vállalkoztunk. És mi most itt vagyunk az emberiség sok ezer éves vágyálma teljesülésének küszöbén.
– De a legnagyobb gondot egymásra és önmagunkra kell fordítanunk. Teljesen ismeretlen körülmények közé jutunk, és minden cselekedetünket, minden lépésünket tízszer is meg kell fontolnunk.
– Kérem önöket, hogy védőeszközeinket különös gonddal használják, nélkülük soha, a körülmények bármilyen csábítók is, egy lépést se tegyenek.
– Az űrhajó elhagyását az ügyeletesnek be kell jelenteni, és öt főnél kisebb csoport nem távozhat. Mindenki, aki a gépből kilép, lássa el magát elektromos fegyverrel, öt napi oxigénnel, vízzel és táplálékkal, valamint univerzális szerszámkészlettel és elsősorban természetesen hírközlő felszereléssel.
– Kutató feladatok szerint fogjuk a csoportokat összeállítani, és szigorúan be kell tartani minden előzetes megállapodást. Csak így lesz lehetőségünk arra, hogy ha valaki véletlenül veszélyes helyzetbe kerülne, sürgősen segítségére siethessünk.
– Néhány óra múlva, remélem, megérkezünk a Vénuszra!
A három földi űrhajó, áttörve a sűrű felhőtakarót, lassú spirálmenetben közeledett a bolygó felszíne felé. A látási viszonyok rosszak voltak. A Nap fényét erősen tompította a vastag páraburkolat. A talajt csodálatos fehérség borította, és ha ezt az egyformaságot nem szakították volna meg a Nap csillogó fényét itt-ott visszaverő vízfelületek, azt lehetett volna hinni, hogy újabb, második felhőréteg felett haladnak rakétahajóink.
Légkörben voltunk, és a műszerek a gravitációs erő és a légnyomás fokozódását jelezték. Rakétáink most már a zuhanást kezdték fékezni, és az űrhajókra alig láthatóan reásimuló helikopterek, kibújva rejtekhelyükről, gyorsuló körforgással búgva hasították a levegőt.
– Mi lehet ez a sok fehérség? – kérdezte Kliff Karter, a Béta 15 csoportvezetője. – Só vagy mész?
– Nem – szólalt meg a háta mögött Reyr biológus. – Erdőségek! Őserdők! – Figyelem! Leszállunk! Előremegyek a Lunával. Utánam 250 méteres távköz! A helikopterek leszállás után lassan járjanak tovább. Vészjelzés esetén rakétákat üzembe! Nyolc fokot jobbra! Vigyázz!
…és megérkeztünk. A három gép közel egymáshoz ért talajt. A helikopterek lágyan, zökkenő nélkül »tették le« a földi űrhajókat a Vénuszon.
Sűrű, fehér fűfélével borított vízpartra jutottunk. A közeli domboldalt szeszélyes alakú, ágas-bogas, fehér színű, magas erdő fedte. Külső hőmérő műszereink 0,3-as hullámhosszú kisugárzást fogtak fel. Ez megfelel 45 Celsius fok földi melegnek. A hajó belsejében automatáink tartották a 18 Celsiust. Légnyomás 1,2 atmoszféra. Hurrá! Most már csak földi összetételű levegő kell, s akkor néhány ezer kutató máris indulhat a Földről utánunk. Gravitáció 0,94 – alig kevesebb, mint a Földön.
– Kérem a légmintákat elemezni!	– szólt Lev Burke, de a fizikusok megelőzték a felhívást, és mindhárom űrgép laboratóriumában máris munkába vették a fél méteres, kint feltöltött, diffúziómentes falú, gumi-xurollégballonok tartalmát.
– Nézzék csak! – szólt be az egymásközti parlefotonba Kliff Karter. – Hová lett a fehér fű?
A gép körül csupasz volt a talaj, pedig amikor leszálltunk, világosan láttuk a hajladozó, fehér színű fűféle néhol 20-25 centiméter magas, keskeny leveleit. Mi történt ezzel a növénnyel?
A kopár folt gyorsan növekedett, és gépeink környékén már tenyérnyi fehér szín sem maradt. Szürkéskék színűre változott a talaj.
De újabb meglepetés! Hol az erdő? A fehér ágasbogas sűrűség ott a domboldalon?
Ámulva néztünk egymásra. Jól láttuk mindezt, vagy csak valami csalóka fénytörés játszik velünk?
Elő a felvevőgépek mágneses képszalagjait. Befűztük a parlefoton vetítőjébe. Semmi tévedés. Az opállemezen pontosan az volt látható, amit kerestünk.
Talán nem kell ismételnem, hogy amit mi láttunk a szemünkkel és hallottunk a fülünkkel, azt mikrohullámú és hangfényadó gépeink állandóan sugározzák a földi és cereszi vevőállomások felé. Ez a televíziós riport bizonyára messze felülmúlja a Hold már lassan semmi újat nyújtani nem tudó képközvetítéseit.
(Burke mesélte egyik nap, hogy négy éves kisfia, amikor egyik este a világadó helyszíni közvetítést jelentett be a Holdról, bosszúsan felkiáltott: „Apa, mikor lesz már új Hold? Ezt a régit nagyon unom.”)
...Semmi kétség. Fű és erdő eltűntek. Ezt a felvételek is igazolták. Tehát nem fénytörés, hanem biológiai jelenség.
alig ötven lépésre tőlünk vízpart volt; egyszer csak Tenju Petrov felkiáltott:
– Élő állat a vízben!
Mindnyájan arra néztünk. Egy vidrára emlékeztető fej bukkant fel. Két szeme kutató pillantást vetett felénk -és már el is tűnt a látomány, csak a vízben lassan szétterülő körgyűrűk igazolták, hogy a szemünk ezúttal sem káprázott.
Kiszálláshoz készülődtünk. Felettünk magasan a párás levegőben felhők úsztak, és a víz mozdulatlan felszíne szürkésfehéren verte vissza tükörképüket. Helikoptereink még mindig zümmögtek, ez volt az egyetlen hang környezetünkben.
Vajon mi lesz a sorsunk? Ilyen békés körülmények között fogunk kutatni? Ezek a gondolatok motoszkáltak mindnyájunk fejében, mialatt lassan és gondosan magunkra szedtük felszerelésünket.
A levegő vizsgálata 18 % ózont, 8 % oxigént, 55 % nitrogént, 7 % széndioxidot és 12 %-ban igen sokféle más gázt mutatott. Tehát emberi lélegzéshez nem alkalmas. Szomorúan vettük tudomásul, hegy állandóan oxigénmaszkban kell, járnunk. Még szerencse, hegy a légnyomásmérő 1,2 atmoszférát mutatott, tehát csak két tizeddel többet, mint a Földön. A gravitációnál pedig még ennyi eltérés sem jelentkezett.
– Xurol lemez védőruhák feleslegesek – mondta ki a szentenciát Burke professzor. – Ezek túl nehezek.
– Az ultraibolya sugárzás igen erős ott, ahol a napsugarak átjutnak a felhőkön. De majdnem semmi, ha árnyékot borítanak ránk – közölték fizikusaink. – K-Uviol (kontra-ultraviolet) ruhák feltétlen felveendők.
Híradósaink, Tholt és Gionevelli a megérkezésünk óta nem jelentkező Földet hívták makacsul, sajnos, egyelőre eredmény nélkül; úgy látszik, változtatni kell a hullámhosszon. A Cereszt sem tudtuk fogni. Ezek szerint feltételezhető, hogy a mi adásunk sem érkezik oda. Hát mégis igaza lesz Bittárnak?
Három csoport szállt ki a gépekből, háromszor öt fő, köztük én is. Lábunk az élet minden nyomát nélkülöző, szürkéskék, kemény, korallszerű talajt taposott, és amikor lehajoltunk, hogy megnézzük közelebbről, megoldódott az eltűnt füvek rejtélye. Sűrűn, egymás mellett, milliónyi apró csövecskét fedeztünk fel. A fehér fűszálak -– mint csigák a házukba – ide húzódtak vissza.
– Állatok ezek vagy növények? – kérdezte valaki.
– Lehet, hogy a kettő keverékei – felelte Walf kozmobiológus (aki mellesleg említve expedíciónk »legkiemelkedőbb« embere volt, közel 210 centiméteres termetével). – De felhívom szíves figyelmüket arra, hogy csupasz kézzel nem célszerű bármihez is nyúlni. Ismeretlen, erősen mérgező anyagokkal találkozhatunk.
– Vigyázz!!! – kiáltottak fel ketten is egyszerre, felfelé mutatva.
Nagy magasságban valami sötét folt úszott, mint egy hatalmas »repülő szőnyeg«. Szárnycsapásokat nem láttunk, pedig repülő állat lehetett. Előkaptuk távcsöveinket. Könnyen ment, mert kezünkön csak a többrétegű xurolkesztyűk voltak.
Öt-hat méter hosszú, lapos testet láttunk, fején hatalmas szem és csőrös szájnyílás. A törzs körül kétoldalt hat, hatalmas lebernyegekkel ellátott kar hullámzott furcsa mozdulatokkal.	.
Az űrhajók testéből kiemelkedő, kis átlátszó kupolákban mindhárom gépünk fényfelvevői teljes üzemmel dolgoztak. Kár, hogy a földiekkel éppen most nincs fényadási összeköttetésünk.
Mik ezek? Értelmes lények vagy állatok? Ott köröztek felettünk, s mintha lassan lejjebb ereszkedtek volna. 
– Ezek alighanem támadni akarnak – szóltak ki társaink a gépekből. – Jó lesz visszajönni. (Azt talán mondanom sem kell, hogy a mindnyájunk oxigénmaszkjába beépített kis hangos zseb-adóvevő közvetítette egymás és a gépek közti beszélgetésünket. Ezeket a készülékeket expedíciónk részére mikrokivitelben készítették el. A hangfelvevő és leadó mogyorónál nem nagyobb, hangja mégis páratlanul tiszta.)
– Mindhárom gép készítse elő sugárfegyvereit – rendelkezett vezetőnk. – Ha lejjebb jönnek, védekeznünk kell.
De nem. A titokzatos valamik néhány percnyi körözés után villámgyorsan eltűntek a felhők között.
– Elég mozgalmasan kezdődik – hangzott mikrofelvevőinkben a kis Letina Klára hangja.
Óvatosan haladtunk a víz partján tovább. Csoportunk minden tagja más-más figyelőszerepet kapott. Egyik az eget, másik a vizet kémlelte, jobbra, balra és előre is kellett néznünk.
Újabb két csoport jelezte útnak indulását. A hajókban most már csak huszonöt fő maradt, de tíz perc múlva ez a létszám is tizenötre zsugorodott össze. Elég nagy merészség volt ilyen kis gárdát hagyni otthon, de érthetően mindenki részt akart venni az első felfedező úton.
Két irányban, félkörön haladtunk. Burke ötszáz méteres eltávolodást engedélyezett. Mint a csigák, oly lassan másztunk. Fülledt meleg volt, és néha egy-egy percre vakító napfény perzselő sugarai pásztáztak át rajtunk.
Az eltűnt erdőt kerestük. Messzelátóink hamarosan felfedezték, hogy az erdő »visszavonult« a tőlünk talán öt-hat kilométerre levő magaslat tetejére. Nem tudtuk szemünkről levenni távcsöveinket, annyira különös látványban volt részünk. Az erdő »gyalogolt«. Araszoló mozdulatokkal, de elég gyorsan távolodtak tőlünk a »fák«, mintha menekülnének.
Tisztán láttuk, hogy egy nagy, hasas üvegpalackhoz hasonló, fehér – minek is nevezzük? – »növényállat« jó messze lemaradt a többitől és mozgását kínosan gyorsítva igyekezett utolérni társait. »Lombkoronája« lehajolt a talajig, mintha lent megkapaszkodott volna valamiben, azután törzse előre lendült, megtapadt egy helyen, s máris újra a felső rész volt alul. Mint ahogy kezünkkel araszolunk.
Ekkor a távolodó »erdő«-ből két hasonló magas lény vált ki, bámulatos gyorsasággal visszafelé jöttek, közrefogták a lemaradtat és segítettek neki utolérni a többieket...
– No, ehhez mit szólnak, mélyen tisztelt vénuszi társaim? – kérdezte hüledezve Van-Ten légi fizikus.
Mit szóljunk? Hallgattunk. De úgy éreztük, hogy minden elképzelésünk, minden merészröptű szárnyra bocsátott fantáziánk kezd lemaradni az előttünk kibontakozó tények mögött.
Hiszen ezek értelmes lények, amelyek mentik gyengébb társukat.
– Úgy látszik, a kollektív érzés kozmikus eredetű – gúnyolódott Arling, expedíciónk főorvosa. (Kívüle még két orvosunk volt, Kaleinnen sebész és Abd el Manar virológus.)
– Dehogy. Egyszerűen a csoportban élésnek logikus függvénye – vette fel a vitát Walf.
– Mindaddig, míg a csoport ravaszdijai rá nem jönnek, hogy ezt kizárólag saját javukra használhatják fel – replikázott Arling.
– Halló! Visszatérni az űrhajókhoz! – hallatszott az ügyeletes hangja. – Nagy tömegű repülőlény közeledik felénk.
Visszafordultunk és sietve lakásunk felé tartottunk.
Nagy magasságban sötét felhő úszott. Egész hadsereg, és még hozzá, úgy láttuk, valamiféle rendezett formában. Nyilvánvaló volt támadó szándékuk. De a fejlődés milyen fokán álló lények lehetnek ezek? És miért akarnak ránk törni?
Gyorsan közeledtek; úgy, hogy alig értünk vissza űrhajóinkba, máris felettünk lebegtek.
A Nap nyugovóra készült és már a szemhatár peremén úszott. A táj köröskörül erősen szürkülni kezdett.
Éppen, hogy csak sikerült lezárnunk a zsilipkamrát, amikor pokoli dörömbölés, kopogás, dörrenések remegtették meg gépeink falát, és a magasból, mint jégeső, hatalmas kövek tömege zúdult ránk, összegörbítve még vissza nem húzott két helikopterünket.
Három fényrakéta szállt fel süvítve, robbanásuk áthallatszott a gép falán is. Vakító fény villant fel, és a támadók sebesen a felhők közé emelkedtek.
– No, úgy látszik, ezeknek jól bemutatkoztunk; a jövőben talán jobban fognak respektálni bennünket. Most már nyugodtan alhatunk – jegyezte meg Petrov.
Nem a támadók voltak okai annak, hogy egész éjjel jóformán a szemünket sem hunytuk le, és nem a mi fényrakétáink űzték el őket oly hirtelen.
A rövid szürkületet valami egészen komor szuroksötétség váltotta fel. Tanakodtunk, felgyújtsuk-e lámpáinkat, hátha a fénnyel célpontot nyújtunk esetleges további támadáshoz. Tudtuk, hogy űrgépeink falain a kőzápor még csak karcolásokat sem okozhatott, és a két helikó sem sérült volna meg, ha idejében visszahúzzuk fészkükbe. De nem tudtuk, hogy repülő ellenfeleinknek miféle új támadási módszereik lehetnek még.
Egyszerre ijesztő fény villant fel, és még csak annyi időnk sem volt, hogy a szemünket behunyjuk, máris remegett az egész gép; pokoli dörrenés hanghullámai vágódtak a fémfalakhoz.
Mi ez? Fegyveres támadás?
Újra fény, ha lehet, még erősebb, és – táncolni kezdett minden körülöttünk.
– Halló, Gamma... Halló, Béta! Halló, Karter... Petrov... Halló... Halló...!!!
A parlefotonok süketek voltak.
– Morse-lámpa jelzést kérünk, vevőnk nem közvetít – jött a felhívás.
– A miénk sem! – válaszoltuk.
Derék vastagságú villámsugár csapott mellettünk a vízbe. Megremegtünk.
– Vihar! Elektromos égi háború! Lámpákat felgyújtani! Géptesteket földelni! – adták a jelzést a Luna lámpái.
Pokoli munka volt. Karvastag kábeleket húztunk ki a gépből és cipeltünk a vízig, hogy villámhárítókat létesítsünk. Mindezt sugárvetőink és az egyre szaporodó villámlások fényében.
A szélvihar percek alatt orkánná erősödött. Gépeinket le kellett horgonyozni. Ötösével összekötöttük magunkat, hogy el ne sodorjon a szél. De alighogy kiléptünk, máris a talajon feküdtünk. Néha percekig nem láttunk semmit, mert a villámok fénye elvakított. Mikrohangvevőink csak bábeli zűrzavart és recsegést közvetítettek. Tízen kapaszkodtunk a horgonykötelekbe és keservesen vonszoltuk, hogy valami kiemelkedő részbe illesszük bele. Burke is, meg öt nőkollégánk is ott volt köztünk. Közben a villámok egymás után vágtak bele a víztükörbe.
Gépeink fémteste feltöltődött elektromossággal. A bent tartózkodók szigetelő ruhákat kapkodtak magukra, mert minden szikrázni kezdett körülöttük és fájdalmas ütéseket kaptak. A hasadó üzemanyagok neutron-áramlását le kellett állítanunk. Hélium-szintetizálóink automatikusan kikapcsoltak. Ha gépünk villámcsapást kap, atomokra robban szét minden – velünk együtt.
Azután kialudtak lámpáink is, és megszűntek a fényjelzések.
Ott feküdt tehetetlenül a három gép, energiaforrás nélkül, és körülöttük meg bennük ötven gyenge földi lény – az elemek soha el nem képzelt titáni harcának kellős közepében.
A hajótestek remegtek a széllökésektől. Félő volt, hogy ha az orkán erősödni fog, belesodorja mindhármat a vízbe.
A keservesen elhelyezett horgonyok kötelei a megpattanásig feszülve, mint óriások hárfahúrjai, búgtak bele a szél süvítésébe. Egy éles csattanás! Elszakadt az egyik horgonykötél. De melyik? Újra kimenni és mindegyiket felülvizsgálni.
Zsebakkumulátoros sisaklámpáinkkal adtunk jelzéseket egymásnak. A Gamma segítséget kér!
Odakúsztunk. A zsilipajtó nyitva. A gép mellett négy társunk a talajon fekszik. Megsebesültek. Bevinni a Bétába! Le a köteleket róluk!
Gyorsan... Gyorsan! Hordágyat kihozni!
Kis lámpáink fel-felvillanva közvetítették szűkszavú közléseinket. Már hozták is a xurolból font segélyfekhelyeket.
Lassan! Vigyázz! Két embert egy ágyra! Indulj! – jelezte Burke piros kézilámpájával.
Tíz fő erősítse meg a Gamma tartóköteleit! Megkapaszkodni!! Erő...
Hatalmas vízhullám nyargalt át rajtunk. Eddig a szél a víz felé fújt. De mi történt most? Ha megfordul, lemosnak bennünket a partról a kicsapódó hullámok. Kimerültünk, lábaink remegtek, és lassan a kétségbeesés kezdett úrrá lenni felettünk. Nincs remény a szabadulásra...
Elpusztulunk?
Nem, ezerszer nem és nem!
Fogainkat összeszorítottuk. Még egy, az eddigieknél is vakítóbb sugárnyaláb csapott a vízbe. Utána még a talaj is megremegett – azután hirtelen elült a szél, és a felhőkből vízfüggöny zúdult ránk. Földre lapított, mint a falevelet, meghentergetett, odavágott a gép falához.
Azt hiszem, mind az öten elájultunk, mert később csak azt láttuk, hogy társaink mellettünk állnak és a köteleket szedik le rólunk.
...A felhőszakadás megszűnt. Csend lett. A felhők időnként kékes-lilás fénybe borultak egy-egy villámüzenettől.
Azután ez is elmúlt... csak a helikopterek ne zúgnának annyira – gondoltam még... – és mély, öntudatlan álomba zuhantam.
A Vénusz bemutatkozott vendégeinek.

X. Fejezet

KÜZDELMES NAPOK

Négy lábtörés... (Tom Hardy, Tholt, Bittár és Walt King), egy alsókar-törés (Letina Klára), zúzódások... (15 név) – ezt olvastam Arling főorvosunk naplójában.
Vajon mit jegyeztek fel a hajók csoportvezetői? Lássuk csak!
Luna 4. Két helikopter-sérülés. Csavarszárnyak kicserélendők. Lokátor feszültségbiztosító elégett. Pótlandó. Külső antennavevők leszakadtak.
Gamma-Iota. Helikósérülés, horgonygörbülés, rakétacsövek eltömődése, 8 db feszültségbiztosító gázballon behorpadt.
Béta 15. Antennasérülések, biztosíték kiégések.
Szerencsére az energiatermelőket és az oxigénelőállítókat, sőt a finom szerkezetű, de igen erősen rögzített műszereket sem érte sérülés.
Gépeink tehát kevesebbet szenvedtek, mint mi. Még az orkán által felbillentett Gamma hajóban sem esett komolyabb kár, hiszen üvegtárgyaink mind épek maradtak; ezek törékenységét már régen kiküszöböltük.
Rakományunk és minden berendezésünk természetesen rögzítve volt.
Két napig csend volt körülöttünk, s ezalatt kijavítottuk a károkat. Sebesültjeinket pedig kitűnő orvosaink ápolták. Már harmadnap ott lábatlankodtak a »karosak és »zúzódásosak« a laboratóriumokban, hogy legalább lássák, milyen munka folyik.
Persze, ezt a két napot sem szabad úgy tekinteni, hogy csak javításokra fordítottuk az egész időt.
Egyik legnagyobb problémánkká vált, hogy sem a Földdel, sem pedig a Ceresszel nem tudtunk összeköttetést létesíteni. Adóvevő gépeink kifogástalanul működtek, de mert semmiféle válasz nem érkezett, fel kellett tételeznünk, hogy a Vénuszt körülvevő valamelyik gázréteg visszaveri az elektromágneses kisugárzásokat.
Változtatgattuk az adás hullámhosszát és frekvenciáját. Semmi eredmény. Kuiper főcsillagászunk, akit a sűrű vénuszi felhőzet, legnagyobb fájdalmára, megakadályozott a Merkúr régen tervezett megfigyelésében, kiszámította a Föld valószínű irányát, és koncentrált sugárzást küldtünk arrafelé.
Eredménytelen fáradozásunk idegesítővé kezdett válni, a teljes magunkra hagyatottság gondolata merült fel bennünk. Mi lesz velünk, ha olyan ismeretlen veszélybe jutunk, amelyből saját erőnkkel nem tudunk kiszabadulni? Nem beszéltünk erről egymással, de a homlokok ráncai mögött ennek a rossz sejtelemnek árnyékai bujkáltak.
A mindig gúnyoros Arling doktor ütötte meg ezúttal a megfelelő hangot:
– Szép kis társaság vagyunk, mondhatom! Mindenkinek lóg az orra, mert már negyedik napja nem kapta meg reggelijéhez a földi: »Jó reggelt, vénuszi barátaink« üdvözletét. A cereszi pionírok néhány hónapig azt sem tudták, hogy kis bolygójuk a Naprendszerben maradt-e, vagy a Galaxis másik részén utaznak-e vele, és talán csak egy-egy atomjuk fog valamikor, évmilliárdok múlva visszajutni a Földre. Mégsem csüggedtek el. Itt meg, úgy látom, nemsokára szíverősítő cseppeket kell kiosztani ebéd helyett!
Kissé elszégyelltük magunkat, hisz Arlingnak tökéletesen igaza volt. Elvégre mindnyájan tudtuk, hogy nem hétvégi kirándulásra jöttünk, és ennél még nagyobb nehézségekre is számíthatunk.
– Jól van, Arling! – kiáltott fel Burke. – Pontosan az én gondolataimnak adott kifejezést. Felteszem tehát ezek után a kérdést: ki óhajt expedíciónk tagjai közül azonnal visszatérni a Földre?
Általános nevetésben oldódott fel az idegesség.
Pedig a Föld még most sem válaszolt hívásunkra.
Estefelé terepügyeleteseink arra lettek figyelmesek, hogy valami sötét, nyüzsgő tömeg közeledik felénk.
A sűrű felhőzet állandó félhomályban tartotta a tájat, és csak akkor világosodott ki, amikor a Nap néha egy-egy felhőablakon át néhány percre le tudta küldeni sugárözönét a Vénusz felszínére.
Előkaptuk távcsöveinket.
– Ezek valami... állatfélék – mondta Erik Mitgaard.
– Tekintélyes nagyságú csordának látszik! És felénk tartanak! Újabb támadás?
– Nem lehetnek értelmes lények, mert semmiféle szerkezetet vagy gépet nem látok – szólt a Luna 4 kupolájában trónoló ügyeletes pilótamérnök, Petrov.
– Kérem, menjen be mindenki a hajójába, foglalja el a veszély esetére kijelölt helyét, és maradjunk nyugodtan. Bár azt hiszem, hogy a legkisebb veszély sem fenyeget bennünket. Mindenesetre próbáljuk meg először lantán reflektorainkkal (mindegyik egymillió lumen fényerejű) elriasztani a támadókat. Ha ez nem segít, de csak végső esetben, erélyesebb eszközökhöz nyúlunk. Egyébként szeretném elkerülni a felesleges életpusztítást – adta ki utasítását Burke.
Talán hat-nyolc kilométerre lehettek tőlünk és a tengerparton (óriási nagy volt ez az édesvíz, amely mellett már közel ötödik napja horgonyoztunk) egyenesen felénk tartottak. De felettünk is megjelent újra néhány »repülő szőnyeg«, majd megfordulva sebesen a »hadsereg« felé vitorláztak.
– Hm! Légi felderítés! – jegyezte meg Arling.
Mi csak csendben figyeltünk. Inkább az okozott némi izgalmat, hogy lassan alkonyodott és mind kevésbé tudtuk fényrögzítő gépeinket használni. Át kellett váltani a sötétben is kifogástalan felvételeket készítő »nonvistale« gépekre. Ez azért volt kellemetlen, mert bár beállításukat a radarhullámok visszaverődése automatikusan végezte, nem állott módunkban felvevő készülékeinket a legérdekesebb pontokra irányítani.
Körülbelül fél óra múlva hangvevőink már tisztán hozták a támadók által okozott különböző zörejeket. Közben egészen besötétedett. De ma – nem tudjuk, miért – jó darabon felszakadt a felhőzet és a Helga holdacska – előző lakásunk – gyér fénye adott valami kevés derengést az egyébként koromsötét, csillagtalan vénuszi éjszakában.
Különös horkantások, rekedt, mély, változó erősségű gurgulázó hang, közte fülsértő sivítások kakofóniáját hozták hanggyűjtő készülékeink. Nem láttunk semmit és kissé nyugtalanul hallgattuk vénuszi élőlénytársaink nyilván nem jószándékú üdvözlő beszédét.
Ekkor felcsattant Burke vezényszava:
– Mindhárom reflektort körözésre beállítani! Kapcsolás!
A pillanat töredéke alatt három vakítóan fehér fénykéve tépte szét a Vénusz éjjeli gyászfátyolát, és borította nappali fénybe két kilométeres körzetben a tájat.
Amit láttunk – az elképesztő volt.
Emelet magasságú élőlények nyüzsögtek, kavarogtak vad összevisszaságban, megrettenve vetítőink gyilkos fényözönétől.
Bőgés, vad ordítás, hörgés, éles rikoltozás és páncélok összecsattanásának pokoli lármájában fordultak vissza az első sorok, hogy hatalmas erővel törjenek utat visszavonulásukhoz a mögöttük állók tömegében.
Földünk Devon és Jura korabeli, rekonstruált állatképei eltörpülnek e szörnyetegek mellett.
Első pillanatra láttuk, hogy a talán több ezer állatból álló csorda minden egyede egyforma volt és azonos fajhoz tartozott.
Nyolc-tíz méter magas, ormótlan, páncélos testű behemótok, valóságos húshegyek támadtak meg bennünket. Páncélos mellvértjükön méteres tüskék vagy szarvak voltak. Lapos fejükön embernagyságú száj, tányérnyi, véres, dühösen körbe forgó szemek.
Sugárvetőink fényözöne nyomán rohamosan tágult a kör, és percek múlva már csak néhány száz összetaposott vagy agyonzúzott, agyongázolt hörgő tömeg feküdt a talajon. Iszonyú volt ez a látvány is. A horda pedig kisebb csoportokra szakadozva vad iramban menekült.
– Ezt valahogy nem értem – törte meg a csendet Franz Schramm.
– Mit? – kérdeztük többen, lassan felocsúdva a támadás lenyűgöző, de mit tagadjuk, félelmetes látványának hatása alól.
– Arra majdnem biztosan számítottam, hogy a Vénusz növény– és állatvilága elvben körülbelül megfelelhet a Föld Jura korszakának, amikor a meleg, páradús légkör és a korlátlan táplálkozási lehetőség majdnem gátnélküli szaporodást nyújtott mindenféle kezdetleges formának. Valószínűleg találkozni fogunk még igen sokféle alakú élőlénnyel, ha emberfélével nem is. Ez idáig rendben lenne... De miért ijedtek meg ezek a monstrumok reflektoraink fényétől? Hiszen ahogy a múltkori égiháborúban láttuk, egy-egy itteni villám fényereje legalább százszorosan felülmúlta a mi »mécses«-einket. Ilyen fénytüneményekhez itt a Vénuszon alaposan hozzászokhattak már!
– Lesz még egynéhány problémánk – mondta Van-Ten légi fizikusunk. – De talán pihenjünk le, hogy holnap korán körülnézhessünk a »harctéren«.
– Helyes! – bólintott Burke. – Kérem, hogy mindhárom hajónkban két-két ügyeletes három óránként váltsa egymást, gondos figyelő szolgálatot tartva. Hátha visszajönnek vendégeink, vagy pedig náluk értelmesebb lényeket küldenek... – tette hozzá tréfásan. – Éjjel takarékossági szempontból a kis reflektorokat és a kis lokátorokat szíveskedjenek használni.
Megvacsoráztunk és pihenni tértünk. Csak Kuiper és Hlebcovics csillagászaink maradtak ébren, hogy megpróbálják a Merkúrt fényképezni. Mióta megérkeztünk, állandóan lesik az alkalmas időt, sajnálva, hogy a Helgán való tartózkodásukat nem használták ki jobban.
Hajnali 3 óra felé megszólaltak a vészcsengők és kigyúltak a nagy reflektorok.
Egy pillanat alatt mindnyájan talpra ugrottunk.
– Mi az? Visszajöttek az emeletes állatok? Mi történt? – hangzott és odarohantunk az ablakokhoz.
Eleintén nem láttunk semmi különöset.
– Odanézzetek, ahová most a fényszórót irányítom! – hangzott Kliff Karternek, a Béta I g csoportvezetőjének felszólítása.
– Hm! Hát ez meg mi? Tegnap este itt nem volt ilyen... Árok... – jegyezte meg Stoner geológus.
Igen. A gépektől oldalt, 100-150 méter távolságra vagy 8-10 méter széles szakadék sötétlett. Vége a tengerbe vezetett. Hangfogóink víz csobogását meg valami sustorgásfélét hoztak.
– Itt! A gépek másik oldalán! – kiáltott fel Abd el Manar virológus.
Igen. Ott is ugyanolyan árok vagy micsoda látszott. A tengerből indult ki és félkörben megkerülve hajóinkat szemlátomást a túloldali árok vége felé vezetett. A két végpont között talán negyven-ötven méteres távolság volt még.
Egymásra néztünk, és azt hiszem, hogy arckifejezésünk nem lehetett valami túl értelmes.
– Talajrengés talán? – kérdezte Pierre Galois, zoológus.
– Nem. Műszereink jelezték volna, de ilyennek nincs nyoma sem – felelték a geológusok,
– Talán partszakadás? A víz valahogy alámosta ezt a részt, és szépen belecsúszunk a tengerbe, amelynek parti mélységét eddig, sajnos, még nem állapítottuk meg.
– Minden hajóból kérem a geológusokat – adta ki intézkedését Burke – három fő kísérettel. Szíveskedjenek sürgősen beöltözni és a helyszínen megvizsgálni, hogy mi lehet e kéregtörés közvetlen következménye? Veszélyeztetik-e ezek hajóinkat? Biztosító xurolkötél a hajókhoz erősítendő. A legnagyobb óvatosság szükséges, mert nem tudjuk, hogy nem folytatódik-e a beomlás. Az összes nagy reflektorokat bekapcsolni!
E pillanatban szemünk előtt omlott be az előbb említett negyven-ötven méteres és a két árokvéget egymástól elválasztó távolságon a talaj. Most már teljesen körülfogott bennünket ez a szakadék.
Bat Stoner 72 éves kora ellenére megelőzte a másik két geológust. Walt Martin sietve övére kapcsolta a biztosítókötelet, és a két csoport máris ott járkált az árok mentén, kézi talajsztetoszkóppal figyelve a kéregmozgás zörejeit. A sugárvetők nappali fényt adtak, de oszlott a vénuszi éj is. Kelet felől szürkülni kezdett.
A jobboldali csoport vagy hat-hét méterre megközelítette az árok szélét. Arling felkiáltott, hogy ne menjenek tovább... Későn! Közvetlen előttük beomlott a talaj, és hárman, akik legközelebb álltak, eltűntek az omlásban.
A többiek abban a pillanatban húzni kezdték visszafelé a kötelet, és hatan a gépekből is arra kezdtünk rohanni. Vagy tíz-húsz másodpere múlva kínosan felkúszott az árokból Alf Reid, a Béta 15 gépészeti mérnöke, s aki bár erősen megütötte magát, azonnal nekifeküdt a kötélnek.
A kötél előbb engedett, azután megfeszült, majd nagyot pattant, mint az elszakadt acélhúr... és Padilla Nervo örökre eltűnt közülünk.
Minden hajóból újabb csoportok siettek a szakadékhoz. Kézi sugárvetők villantak fel. Hiába. Lent feketén sustorgott, kavargott az újonnan beömlött tengervíz, és a túlsó oldalon, ahonnan szerencsére mindenki iderohant, újabb darabon szakadt le a part.
Fenékmérő ólmot dobtunk le, nem' törődve azzal, hogy alattunk is minden pillanatban bekövetkezhetik hasonló omlás, ultrahang mélységmegállapítókat cipeltünk ki. Marcel Nikolet oceanográfus és Walt Martin leoldották magukról az akkumulátorokat. Tudva, hogy a xurolruha meg az oxigénsisak víz alatt is megvédi őket, kétszeresen megerősítve a xurolkötelet, a vízbe indultak elveszett társaink után... Klara Letina felsikoltott és emberfeletti erővel kulcsolta át Martin kezét... Egyszerre csak megdermedve néztünk a vízre.
Már megint mi ez? Káprázat?
Két, 10-12 méteres tengeralattjáró háta emelkedett ki a vízből: hengeres, torpedó alakú, páncélzattal borított testük egybefolyt a víz szürkésfekete színével. Az egyik egy pillanatra feljött egészen a víz felszínére.
A szörnyeteg elején nyolc-tíz rövid, vésőszerű kart pillantottunk meg, és hatalmas, cápa-fejéből mélyen ülő, foszforeszkáló, merev halszemek bámultak ránk kegyetlen hidegséggel. A következő pillanatban eltűnt a látomás. A mérőón megfeszült, elpattant, kezelője hanyattesett. Az ultrahangmérő húsz méter mélységet jelzett, és alattunk finoman megremegett a talaj.
– Vissza! Azonnal vissza! – kiáltott a gégemikrofonba Marcel Nikolet. – Óriási talajfúró tengeri állatok! A tengerbe akarják süllyeszteni űrgépeinket!
– Attention! Startra készülni! Géprögzítéseket oldani! Vissza a gépekbe. Helikoptereket lassú járatra. Figyelem!
Szaladni kezdtünk gépeink felé. Szerencsétlen társaink megmentését még megkísérelni sem tudtuk. Veszélybe jutott mindhárom gép s velük mindnyájunk élete is. Előttünk vagy húsz méterre beszakadt a talaj, egész le a tengerig, és harsogva ömlött be a szakadékon a víz.
– Ana Stonica! Mit csinál? Miért nem jön?
A lány ott állt révülten a szakadék szélén, lefelé irányítva kis filmfelvevő gépének lencséjét, életét kockáztatva azért, hogy képet készíthessen az esetleg felbukkanó szörnyekről.	'
– Ana! Ana! – harsogott mindhárom gépből a riadt kiáltás.
A menekülő csoportból Lénárd volt legközelebb hozzá. Visszanézett, egy pillanatig mintha habozott volna, azután megfordulva odarohant, átkarolta Anát. Mint pelyhet vállára dobta. Néhány öles lépéssel be is érte a csoport végét.
– Csak gyorsan, gyorsan! Megkerülni a beomlott részt!
Úgy látszik, most már Ana is felismerte a veszély nagyságát, mert lecsúszva »elrablója« válláról, versenyt futott vele.
Kifulladva érkeztünk a helikopterek erősödő forgásától remegő gépekre, és még le se vetkőztünk a zsilipkamrákban, amikor szeizmográfjaink erős kilengései arra figyelmeztettek, hogy alattunk is kezd süllyedni a talaj.
– Start! – csattant fel Burke hangja.
A helikók mennydörögve hasítottak bele a levegőbe, hogy a nehéz űrhajótesteket a magasba emeljék.
Száz méterre emelkedtünk fel és körözni kezdtünk volt táborozási helyünk felett. Mindnyájunk kezében távcső volt és minden akaraterőnket megfeszítve kutattunk a három gép reflektoraival nappali fénybe borított, most már sima víztükrön eltűnt társaink után.
Talán a xurol oxigénmaszk meg az űrruha megvédi őket – gondoltuk, és előbb-utóbb felbukkan valamelyik!
Sehol semmi. A tenger felszíne lomha, szinte olajos mozdulatlansággal hallgatott, Tanácskoztunk. Talán át kellene kutatni az egész fenéket. Igen, de hogyan, hiszen 20-30 méter mélységet mutattak az ultrahangmérők.
A terület meg legalább háromnegyed négyzetkilométer! És ki tudja, hogy hány szörny végezte ezt a munkát!
E pillanatban Walt Martin izgatottan felkiáltott:
– Ott – mutatott a part öble felé –, ott... mintha valami úszna a vízen? Mindnyájan arra néztünk. Igen... valami gömbölyűség... De hiszen ez egy oxigénbúra!...
– Luna 4, leereszkedni a víztükörig... Xurolhálót lebocsátani – hangzottak máris Burke utasításai.
Rohantunk teljesíteni a parancsot. Martin és Tholt már le is eresztették a gép alsó ajtaján át a nyolc négyzetméteres xurolhálót, és már benne is ültek.
– Luna 4, lejjebb... még... még...
Idegeink pattanásig feszültek. Most, csak most jól manőverezni...!
Tenju Petrov finom érzéssel irányította a gépet. A háló egy része már a vízben volt.
– Jaj, ha most megtámadják! – kiáltott fel Klara Letina. – Emelik már... igen... behúzták a hálóba... Vajon ki az?
– Alf Reid – kiáltott a mikrofonba Tholt.
Óvatosan felhúztuk a hálót. Dr. Arling ledobta Reidről a maszkot. – Eszméletlen, de szíve dobog...
– Él... él... – szaladt szájról szájra.
Már is benn feküdt a Luna gyógyszer-szobájában. Egy óra múlva magához tért, Elmondta, hogy épp a vízbe akart ugrani Pierre Galois után, aki alatt beszakadt a talaj, amikor egyszerre csak leszakadt alatta a part, és koromsötét lett minden körülötte. Érezte, hogy lenn a víz fenekén betemette a leomló talaj. Meg sem bírt moccanni, de rövid idő múlva azon a helyen, ahol feküdt, újra beszakadt a vízfenék, s őt a víz lejjebb sodorta. Tisztában volt vele, hogy csak akkor számíthat életének megmentésére, ha nem veszíti el a fejét. Felgyújtotta lámpáját. Valami hatalmas, sötét tömeg suhant el mellette és roppant erős ütést kapott tőle. Görcsösen szorította a lámpát. Az ütés, amely messze feldobta, megsérthette oxigénvezetékét, mert nem kapott elég gázt. Elvesztette eszméletét.
Még négy-öt óra hosszat köröztünk a tengerré vált szárazföld felett, azután beláttuk, hogy Burkénak igaza volt, amikor kiadta a felszállási parancsot. Elindultunk új, biztonságosabb táborhelyet keresni. Komor lehangoltság lett úrrá felettünk. Szótlanok voltunk és gondolatban nem tudtunk elszakadni két barátunk, Padilla Nervo és Pierre Galois vidám arcától.

Tom Hardy egyike volt a vénuszi vihar legsúlyosabb sebesültjeinek. Egyik lába három helyen tört el, kisebb agyrázkódás tünetei is mutatkoztak. Most ott fekszik a Luna 4 kis kórtermében – hol magához tér, hol pedig elszállnak gondolatai a Cereszre, Évához.
Arling főorvos kissé gondterhelt arccal referált róla Burkénak:
– Jó lenne, ha valaki állandóan mellette lenne és figyelné a »biomatát«.
(A biomata, ez a majdnem tökéletesre kifejlesztett biológiai automata az utolsó évtizedek egyik kibernetikai csodája. Nemcsak regisztrálja az élő szervezet minden részének elektromos működését, de még a vegyi folyamatoknak a normálistól eltérő legkisebb változásáról is hírt ad, és pillanatok alatt előírja a szükséges gyógymódváltoztatásokat. Programozása olyannyira kibővült, hogy lassan már alig van az élő szervezetnek oly zuga – beleértve még a bennünk élő, hasznos baktériumflóra működését is –, amely kibújhatna kontrollja alól. Jó orvos kezében ez a ragyogóan szellemes gép a régi idők hosszadalmas vizsgálatainak tucatját pótolja.)
– Kit lehetne erre felkérni?
– Aki önként jelentkezik rá – válaszolta az orvos.
– Most van valaki mellette?
– Hilda, a famulusa.
Nem kellett senkit felkérni, mert Hilda épp e percben lépett be, és Arlingot keresve ő maga javasolta, hogy Tomot ápolni fogja.
Pedig Tom lelke e pillanatban is Évánál tartózkodott. Éppen sétálni indultak, dunai csónakkirándulás tervét szövögetve. Vajon, ha Hilda ismerné Tom gondolatainak útját – akkor is vállalná ápolását?
Hilda nem kímélte magát. alig aludt naponta két-három órát, s úgy ápolta Tomot, mint anya a gyermekét. Még a biomata gép sem találhatott volna kivetni valót ebben a munkában. Tom agyrázkódása rohamosan javult. Felismerte Hildát, megértette, hogy mi történt vele, és lelkében hálásan nyugtázta volt kedves munkatársa önzetlen segítségét.
...Két hét múlt el az emlékezetes vénuszi vihar óta. Tom Hardy elhagyta betegágyát.
– Köszönöm, Hilda, sohasem fogom elfelejteni... – hálálkodott önkéntes ápolójának.
– Én sem, Tom – mondotta Hilda. – De most már ideje, hogy egyéb munkáim után nézzek...”

Szakítsuk meg rövid időre a vénusziak eléggé viharos életének leírását, és emeljük ki a cereszi kollektíva életéből egy fiatal asszonyka, Hardyné sorsát.
Éva akkor kapott utoljára üzenetet Tomtól, amikor a vénuszi expedíció elindult a Helgáról. Azóta minden összeköttetés megszakadt. Sem férje, sem a többiek nem adtak életjelt magukról.
A hírszolgálat a Ceresz és a Föld között kifogástalanul működött, s közöttük minden beszélgetés ezzel, a már megszokott mondattal kezdődött:
– Van-e vétel a Vénuszról?
Sajnos, a válasz szövege is azonos maradt: – Nincs.
A földiek páratlan erőfeszítéssel rövid idő alatt az eddiginek többszörösére emelték a távadás energiáját. A 42-es ionoszféra állomásra új, modernebb reléállomás került. Elkészítették és útnak indították a Vénusz felé a Bittár-féle távrakéták néhány tucatját is. Semmi eredmény. Földi csillagászok, fizikusok, űrhajószakemberek, parlefoton segítségével és a ceresziek részvételével, hatalmas ankétot rendeztek az eltűnt vénuszkutatókkal kapcsolatos teendők megbeszélésére.
A vélemények megoszlottak. Az optimisták azt állították, hogy a vénuszi légkör elektromágneses telítettsége más, mint a Földé, és nem engedi át a földi elméletek szerint elkészített adóvevő gépek sugárzását. A szakmabeliek nagy többségének ez volt a felfogása. De a kisebb rész nyíltan beszélt az expedíció katasztrófájának valószínűségéről.

Éva idegeit kínpadra feszítette a bizonytalanság, és az eredménytelenül múló napok szaporodásával fordított arányban csökkent hite és lelki energiája. Tudta, hogy cereszi társai közül rajta kívül még jó egynéhányan remegnek szeretteikért. Igyekezett hősiességben lépést tartani velük. Nehezen ment. Hiszen nem vagyunk egyformák, és bármennyire kifejlődött is az utolsó kétszáz év alatt közösségi érzésünk, a közvetlen családi kapocs kifinomult önzése, ha lassan elmosódó formában is, de még mindig erős elválasztóvonalként jelentkezik. Persze Évának eszébe sem jutott hasonló filozófiai alapot keresni. Egyszerűen imádta Tomot, és nem tudta volna elképzelni azt, hegy eggyé vált életük kettészakadhasson.
Évát szeretettel és részvéttel vették körül társai, de természetesen a cereszi élet és munka is rohant tovább a maga útján.
A ceresziek egy része a bolygó geológiai, fizikai felderítésével és az őslakók itt hagyott berendezéseinek tanulmányozásával foglalkozott, a másik csoport pedig a három hatalmas űrjáró gömbhajó további technikai működését tanulmányozta.
Ez utóbbi sem volt könnyű feladat. Mint már említettük, igen sok erre vonatkozó cereszi feljegyzést, képet és rajzos ábrát találtak, de lassan haladt megfejtésük. Sok olyan szó fordult elő, amelyekhez egyáltalán nem találtak megfelelő földi fogalmat. Az ilyen kifejezéseket, mint pl. Nap, Föld, Vénusz, tűz, oxigén, sebesség mágneses tér stb. elég könnyen megértették. Ehhez jócskán hozzásegítette őket a talált és egész csodálatos technikával festett vagy rajzolt, esetleg fémbe vésett és színezett – mindenkor szöveggel ellátott – képek vagy ábrák tömege.
Különösen festményeiket csodálták. Ezeket nem lehet földi értelemben festékkel festett képeknek nevezni, mert az egyes színeket magának az alapnak fényvisszaverési változásai adták. A színeket sem kaparással, sem dörzsöléssel vagy másképpen nem lehetett elválasztani az alaptól, és sötétben lumineszkáltak. Olyanok voltak ezek, mintha a feltüntetett tárgyak az ábrázolás pillanatát megelőzően még mozogtak, éltek volna. Az ember szinte úgy érezte, hogy a „lefestett” lobogó láng megégeti kezét, és érezni vélte a felette gomolygó füst kesernyés szagát is.
Műszaki vagy más ábrázolásmódjuk emellett annyira logikus volt, hogy még a technikában (vagy más szakmai területen) kevésbé jártas, de értelmes ember is megérthette. De természetesen akadtak olyan rejtélyek is, amelyeknél csődöt mondott minden természettudományi ismeret.
A talált képekből, írásokból és napról napra gyarapodó szótárukból szaporodó anyagot földre közvetítő parlefoton készülékeikkel állandóan sugározták. Ezeket az ionoszféra állomások továbbadták, és így a világ minden részében vehették és fényrögzíthették. Ilyképpen nemcsak a szakemberek, de az amatőrök milliói is segítettek ebben a nehéz „rejtvényfejtési” munkában. Azt lehet mondani, hogy az egész Föld „cereszi íráskutató” kollektívává alakult át, és a szektorok vezetőségei ezrével kapták a jó vagy rossz megfejtési elgondolásokat.
Elképzelhető, mennyire nehéz megfejteni egy idegen bolygón élt és a földi szemlélettől teljesen elütő gondolkozású értelmes élőlények feljegyzéseit. De lassan, lépésről lépésre leküzdötték a nehézségeket. Bámulatos sokat produkált e téren Warren McKenna és Swen Axell, ez a két igen széles látókörű tudós. De nem volt egyetlenegy tagja sem az expedíciónak, aki több vagy kevesebb segítséggel hozzá ne járult volna a sikerhez. Sokszor esténként, a napi munka végeztével, éjfélig tartó parázs viták során tisztázódott egy-egy cereszi szó valószínű értelme, hogy azután másnap egy még valószínűbb miatt sutba kelljen dobni az előző esti eredményt.
Végre eljutottak odáig, hogy megkezdhették a cereszi űrhajók gyakorlati kipróbálását.
Már a megérkezéskor felötlött bennük az a gondolat, hogy ezeket az űrhajókat „hosszabb” kirándulásra kellene felhasználni. Amikor azután a ceresziek feljegyzéseiből minden kétséget kizáró módon meggyőződtek ennek lehetőségéről, ezt az elgondolást most már mint „kívánságot” közölték a földi Világtanáccsal. Az a javaslat, hogy a volt cereszi őslakók útját követve az Alfa Centauri „A” csillag ismert és a Földön Humaniának nevezett bolygójára utaznak – mint már említettük –, leírhatatlan hatást váltott ki a Föld lakói közt. A Világtanács a cereszi űrhajók technikájának tökéletes megismerésétől tette függővé engedélyét.
És a sok-sok elméleti ismerkedéssel eltöltött óra után végre elérkeztek a gyakorlati kísérlethez.
Tízen szálltak be a startra elkészített gömbbe. Az űrhajózás, a fizikai tudományok, a gépészet és az elektromos tudományok világszerte elismert szakmai kiválóságai. Maga Swen Axell, az egész expedíció vezetője is velük volt.
Tudták, hogy az űrhajók elektromos katapulttal indultak el a Cereszről, és legyőzve a bolygó nem számottevő vonzását, a további úton egy ideig a Nap vonzóerejét felhasználva haladtak. Később – a cereszi űrhajózási térképeken az állócsillagok koordinátáinak segítségével megjelölt ponton – a gép saját korpuszkuláris sugárzásával változtatta meg irányát, hogy bejusson a Galaxis mágneses erőterébe és onnan tovább a Humania bolygó vonzási körébe.
Az irányítást – minden vezetői tevékenység nélkül – pontosan beirányított automaták végezték, és csupán a műszereket kellett ellenőrizni.
Persze mindez így leírva rendkívül egyszerűnek tűnik fel, de a valóságban nem volt ily könnyű a helyzet.
Bármennyire is biztosak voltak a Galaxis-térképek helyességében, és akármennyire hittek is a ceresziek fölényes technikai tudásában, azért még mindig ott állott az a lehetőség, hogy valamit nem jól értelmeztek, és vagy visszazuhannak a Cereszre, vagy pedig kiszaladva a világűrbe évmilliárdokig fognak valahol keringeni, mint egy parányi új égitest.
Ez volt a helyzet az első próbaútnál. És valóban hajszálon vagy inkább a pilóta lélekjelenlétén múlott, hogy nem mindjárt e második változat lett a sorsuk. Rendesen startoltak, és minden kifogástalanul működött, csak éppen a Nap sugárnyomásának hatását felejtették ki a számításokból. Ezt az automatát nem kapcsolták be. Nem értették a rá vonatkozó előírást, és ha a pilóta elvesztette volna a fejét és nem kezdett volna öntevékenyen irányítani, akkor visszafelé vezető útjukon nem a Cereszre jutnak, hanem tőle néhány ezer kilométer távolságban suhannak el.
A második út már jobban sikerült, s ettől kezdve mindennap hosszabb és hosszabb szoktató kirándulást tett meg a Humaniai útra jelentkezettek csoportja.
A vénusziakról már harmadik hete nem volt semmi hír. A sápadt, lesoványodott Éva alig lézengett. Mindenki látta, hogy az életvidám asszonyka összetört, de csak Alex Edgar, a cereszi expedíció orvosa tudta, hogy ráadásul Évát még valami ismeretlen betegség is megtámadta, amellyel szemben tehetetlenül áll minden orvosi ismerete.
A számtalan biológiai vizsgálat sem vezette semmi nyomra. Hiszen Éva szervezete látszólag ép volt. Újabb csapást jelentett számára, hogy szeretett apjának halálhírét vette a Földről. A földiek természetesen tudomást szereztek arról, hogy Évát valamilyen ismeretlen betegség támadta meg. Most is, mint minden komolyabb eseménynél, a földi szakemberek százezrei siettek segítségül. Orvosi testületek, biológusok gyorsított kutatási programba vették fel a baj tüneteinek analizálását. Így a beteget nemcsak az expedíció néhány orvosa „kezelte”, hanem a gyógyászattal foglalkozók egész légiója.
A cereszi orvosok nem győztek a kérdésekre választ adni. De más szakmabeliek is vizsgálódtak. Feltételezhető volt ugyanis, hogy a cereszi megváltozott életkörülményekre egyes emberek szervezete kiszámíthatatlan módon reagál.
Éva egészsége napról napra romlott. Apja halálhíre amúgy is súlyos állapotában rombolóbb hatású volt, semmint az orvos gondolta. Szervezetének vitális tartaléka fogyott, és a mécs lángja mind kisebbre zsugorodott.
Egyik nap a Föld szektorainak prominens egészségügyi tudósai konzíliumra gyűltek össze Hardyné betegágyánál. Néhány ezer szakmai kiválóság hangolta közös hullámhosszra parlefotonját, hogy összeköttetést létesítsen az ionoszféra 42-es állomáson át a cereszi adóvevővel. Csendben hallgatták végig Alex Edgar beszámolóját, s utána a kérdések özöne zúdult az orvos felé.
Sokszor előfordult már Földünkön egy-egy közös, nagyvonalú, szektori értekezlet – de ilyen, mint ez a mostani, amelyen a Föld mind a 180 szelvénye vett részt, még soha.
Hosszú ideig – mintegy tíz óra hosszat – tartott a tanácskozás, amelynek eredményeképp általánosan elfogadták a 84-es szektor ismert nevű radiológusának nézetét. Szerinte a Földön még ismeretlen nukleáris bomlásból eredő olyan kisugárzás lehet az oka Hardyné betegségének, amelyre csak különlegesen érzékeny szervezetek reagálnak. Éva minden valószínűség szerint ezek közé tartozik, a többiek azonban nem. Elektromágneses, újfajta műszert kell konstruálni annak megállapítására, hogy e kisugárzás vajon korpuszkuláris – anyagi – jellegű-e, vagy energia formájú.
Mindenesetre a gyógyszobát sürgősen mindkettő ellen ható védőberendezéssel kell ellátni, és a kezelés a sugárártalom leküzdésének vonalán haladjon. Alex Edgart felkérik, hogy az erre a célra külön összeállított földi bizottságot nyolc óránként értesítse a foganatosított intézkedésekről és eredményükről.
És Kutasi Éva? Ő nem vett részt ebben a nagy kollektív küzdelemben, amelyben annyi kiváló ember indult harcba életéért. Öntudata néha-néha visszahozta a Cereszre, de legtöbbször a Vénuszon tartózkodott, vagy pedig a budapesti Margitsziget évszázados parkjának hűs utain sétált imádott Tomjával és lázálma alkotta kis leányukkal.

XI. Fejezet

ÚJABB MEGLEPETÉSEK

Folytatjuk Terr Kuper vénuszi krónikájának ismertetését:
„A talajvéső állatok támadása után a felkelő nap irányában folytattuk utunkat. Lassan mentünk. Vártuk, míg a vénuszi félhomály annyira eloszlik, hogy helyet találhatunk a leszállásra.
Minden távcső lefelé irányítva kutatott; végre, talán másfél óra múlva, mintegy varázsütésre hirtelen eloszlott ez a mindent beborító szürkeség, s hatalmas látókörben előtűnt a Vénusz felszíne, amelyen itt magas hegyláncok, fennsíkok és nagy vízfelületek váltották egymást.
– Ha nem tudnám, hogy a Vénuszon vagyunk, azt hinném, a Föld valamelyik előttem ismeretlen részén repülünk – jegyezte meg találóan Franz Schramm biológus.
Úgy 10 óra tájban nagy kiterjedésű sziget fölé jutottunk. Rajta zöldes-pirosas és majdnem az egész felületet beborító növényzetfélét véltünk látni.
Lejjebb ereszkedtünk. A víz partja és az erdő között alkalmas leszállóhely tűnt fel. Távcsöveink sima, lapályos, homokos talajt mutattak. Elővigyázatból a víz partjától jó messze, nyolc-kilenc kilométerre ereszkedtünk le. Körülnéztünk.
– Vajon milyen intézkedéseket kell tennünk, hogy meglepetések ellen biztosítsuk magunkat? – mondotta ki mindnyájunk első gondolatát Karter. Mindnyájan azt figyeltük, hogy mikor kezdenek »menekülni« az erdő gigantikus, 150-180 méter magas, különös alakú óriásfái. De semmi mozgolódást nem láttunk.
Közvetlen közelünkben pedig zöldes-pirosas, mohaszerű szőnyeg csábított kiszállásra. A távolban a víz felszínén szürkéskék tarajú hullámok űzték egymást játékos pajkossággal. Permetükön szivárványszínekre bontva csillant fel a néha-néha besurranó napsugár.
– Milyen békés földi táj! – jegyezte meg Ira Jett.
– Békés táj? Köszönöm! Már két órája itt vagyunk és még senkinek sem tört
el a lába! Ugye így gondolja kedves kollégám? – jegyezte meg Arling orvos, sebesültjeink gondos gyógyítója. – Nekünk hármunknak egyelőre elég a sérült. Várjanak, míg ezek felgyógyulnak, mert csak akkor jöhet újabb szállítmány!
– Maga cinikus, kedves csontfoltozónk – jegyezte meg Ira Jett. – De mi tudjuk, hogy csak dicsőségvágy fűti. Szeretné, ha hazatérve elmondhatná, hogy az egész expedíciót maga támasztotta életre, és kizáróan magának lehet köszönni, hogy mindnyájan épkézláb értünk haza.
Általános mosoly kísérte fizikusunk e tréfás megjegyzését, noha az egyáltalán nem volt jellemhű leírása Arlingnak. Hiszen mindnyájan tudtuk róla, hogy legszívesebben saját lábát is odaadná annak, aki kérné tőle.
De Arling felvette a kesztyűt és épp mondani akart valamit, amikor a Luna 4 figyelő kupolájában ülő ügyeletes hangja szólalt meg a parlefotonban:
– Figyelem! Tőlem balra, az erdő irányában mintegy három kilométerre valami mozog!
Távcsővel kezében mindenki az ablakokhoz futott, és máris peregtek a filmesek állandóan harckészültségben álló, nagytávolsági felvevői. A vénuszi fauna újabb variációihoz volt szerencsénk. Hatalmas, négy-öt méter átmérőjű, zöldes-vöröses foltok mozogtak a mohaszerű szőnyegen. Lomhán kúsztak az erdő irányából a tenger felé. Egész hadseregre való volt belőlük.
Igyekeztünk minél élesebbre állítani lencséinket. A mi teknősbékáinkhoz hasonló, de egészen lapos és majdnem köralakú – persze szintén páncélos testű – állatokat láttunk.
– Menjünk közelebb hozzájuk – kérték a fotósok Lev Burkét, expedíciónk vezetőjét.
– Helyes. A Luna 4-gyel megközelítjük őket. Ha baj lenne, a Béta és Gamma jöjjenek segítségünkre – adta ki az intézkedést vezetőnk.
Felszálltunk és a csorda fölé repülve, előbb ötven, azután tíz, végül pedig mindössze négy méter magasan lebegtünk felettük. Majd, amikor láttuk, hogy ügyet sem vetnek gépünkre, a falka mellett lassan landoltunk.
Semmi izgalom. Nyugodtan sétáltak tovább, mintha ott sem lettünk volna. Néhányan közülük a csorda szélén, felemelkedtek egy kissé, megnéztek bennünket, azután visszahuppantak a mohára és továbbhullámoztak a többivel.
Lapos csontpáncéljuk alatt temérdek lábféle nyüzsgött.
– Halló, Luna 4! Mi van? – érdeklődtek a másik két gépből. – Mehetünk segíteni?
– Segíteni nem kell, de azért jöhettek! Úgy látszik, békés növényevő óriási trilobitafélékre (háromkaréjú ősrák) bukkantunk. Legelik a mohát – szólt vissza Burke.
Néhány pillanat múlva ismét egymás mellett voltunk.
– Úgy véljük, nyugodtan kimehetünk közéjük – mondták biológusaink. – Elvégre ideje lenne már elkezdeni kutatásainkat!
– Rendben van – mondta Burke –, de a legnagyobb óvatossággal, nehogy hirtelen és kivédhetetlen meglepetés érjen bennünket.
Néhány perc múlva elhagyta a hajókat három ötös csoport, a szokásos felszereléssel. A többiek készenlétben figyeltek..
Eleintén óvatosan ott keringtünk az állatok körül, majd mindjobban felbátorodva közelebb mentünk hozzájuk, sőt egy magányosan cammogót körül is álltunk; nézegettük, fényképeztük.
Most már tisztán láttuk, hogy százlábú, valószínűleg növényevő óriási rákfélékkel állunk szemben. Páncéljuk tele volt sűrű mohával.
Így kúsztak lomhán. Egyelőre nem tudtuk pontosan megállapítani, hogy a mohát fogyasztják-e, vagy csak felborzolják súlyos testükkel. Hátul két, hatalmas evezőlapátnál jóval nagyobb karéjos állábbal segítették előre testüket. Ez a két hátsó láb a vízben nyilván gyorsabban mozgott. Fejféle képződményt is megfigyeltünk rajtuk. Ezen kétoldalt tenyérnagyságú összetett merev szemek sárgállottak. Amikor óvatosan megpiszkáltuk őket, fejük hirtelen eltűnt páncélzatuk alatt, behúzták lábaikat is, és néhány percig dermedt mozdulatlanságban maradtak.
Biológusaink, de a többiek is boldogan méregették, kopogtatták e békés szörnyeket, amelyek közül a legkisebb is meghaladta a fél tonna súlyt.
– Úgy látszik, le kell mondanunk arról, hogy élő példányt, vagy legalább csontvázat vihessünk haza belőlük – sóhajtott Walt Martin.
– Kár. Nagy kár – segített a sopánkodásban Franz Schramm. – De legalább egy fióka kerülne a kezünkbe!
Kívánsága meghallgatásra talált. Vagy száz méterrel odább néhány kisebb, 70-80 kilós példány mászott, szemlátomást igen esetlenül gyűrűztetve apró lábacskáit. De amikor feléjük közeledtünk, a mellettük legelésző néhány felnőtt állat hirtelen valami mély brummogó hangot hallatott; nem várt fürgeséggel körülvették a csemetéket és testükkel egészen befedték őket.
Megálltunk. Az utódok védelme a Vénuszon! Akárcsak a földi élőlényeknél. Milyen elgondolkoztató ez az ezer– és ezerféle variációban megismétlődő rejtély. Tartottunk tőle, hogy felingereljük e kolosszusokat, és talán még meg is támadnak bennünket.
A csoport tovább kúszott a közeli kis tengeröböl felé, ahol, amint messzelátóinkkal jól meg tudtuk figyelni, egy ideig a felszínen úsztak, azután eltűntek. Megindultunk az erdő felé. Lábaink alatt a moha lassan ágas-bogas törpe növényzetté változott, megtartva pirosas-zöldes színét. Mintapéldányokat gyűjtöttünk. Kemény, csöves szárukat alig lehetett elvágni, és tűhegyes, fényes, apró szőrük a védő xurolkesztyű nélkül sebesre szúrta volna kezünket.
– Úgy látszik, itt a Vénuszon minden védekezik minden ellen – jegyezte meg valaki.
Meleg volt nagyon. Védőruháinkat hűtésre kapcsoltuk be, az átlátszó sisak alatt gyöngyözve folyt le az izzadtság homlokunkról. Nem volt könnyű a sétánk, mert páncélerős xurolruhánk, oxigénpalackunk, szerszámok, zsebakkumulátor, táv–, fény– és hangadó, élelmiszer, víz és egyéb apróságok együttesen tekintélyes súlyt képviseltek. Mindezekhez még hozzájárult egy elektromos fegyver és egy parányi fényfelvevő készülék is.
(Minden űrhajón volt egy-egy kisméretű, szétszedhető, háromszemélyes teherhelikopter is. Ezeket azonban egyelőre nem mertük használatba venni. Még nagyon ismeretlenek voltak hozzá a körülmények.)
Lassan baktattunk az erdő felé és fél óra múlva mégiscsak elértük a szélét. Megálltunk és tanakodni kezdtünk. Bemenjünk? Hátha valami olyan ismeretlen veszélynek tesszük ki magunkat, amelyet szabad területen jobban és könnyebben el tudnánk hárítani. Ismeretlen állatok megtámadhatnak, és nem fogunk tudni védekezni. Ez nem földi fogalmak szerinti erdő volt. Kis hangyáknak éreztük magunkat. Száz-százötven méter magas óriások komor sora fogadott bennünket.
Fák? Nem. Fantasztikus alakú növények. Nem voltak egyformák. Itt egyetlen, kaktusz-féle, húsos, legalább húsz méter kerületű levél nyúlott az ég felé, amott nyolcvan méter magas, három ágú, szeszélyesen görbedező tövisek között csipkefüggöny-szerű szövedék feszült.
Távolabb gomba alakú kiklopszok terpeszkedtek, kalapjuk tetején sűrű bozóttal. Mellettük tengeri polipra emlékeztető, kacskaringós és a lassú szélben ijesztően fenyegető ágak hullámzottak.
Némán, megilletődve álltunk és csak néztünk, néztünk, ameddig szemünk ellátott. Lábunk alatt nyirkos és porhanyós volt a talaj, tele lehullott, pusztuló, növényi részekkel. A nedves levegő párája kis erecskékben futott le vízmentes ruhánkról.
Filmfelvevő gépeink szünet nélkül működtek, megörökítve a legcsekélyebb részleteket is. Óvatosan megindultunk befelé és megfeszített figyelemmel néztünk körül minden lépésnél, készen tartva nagyerejű elektromos fegyverünket. Öt-tíz lépésnyi térközzel haladtunk, és talán tíz lépést sem tettünk meg, amikor a balszélen haladó Erik Mitgaard magfizikusunk segélykiáltásait fogta fel fülmembránunk. Odarohantunk hozzá. Ott feküdt egy agavészerű, óriási növény gyorsan ráfonódó karjai között. Ragadozó növény! – villant fel agyunkban, és máris vágni kezdtük a borotvaéles fejszéinkkel a növény combvastagságú, lassan tekerődző karjait. De az, mintha csak élő állat lett volna, egymás után nyújtotta ki szúrós, hajlékony csápjait a hozzá közel állók felé és újabb két áldozatot ölelt át.
Mi, mit sem törődve a veszéllyel, mind a tizenketten a kétségbeeséstől megacélozott izmokkal vágtuk, csapkodtuk, nyestük a karokat. A növény felfelé álló törzse egyszerre, mintha összeállt köteg lett volna csak, szétnyílott és acéldrót keménységű karok százai csaptak ránk, leverve lábunkról, ráfonódva derekunkra, karunkra. Kétségbeejtő helyzetben voltunk. Ha oxigénsisakjaink megsérülnek, menthetetlenek vagyunk. A növény levelei mint acélrugók fontak át bennünket, s tízen vergődtünk már a fájdalmas szorítások egyre fokozódó kínjában. A levágott faágakból sárga, sűrű, nyálkás folyadék fröcskölt ruháinkra. Társaink, akik még szabadon álltak, vak dühvel folytatták tovább a már-már kilátástalannak látszó harcot és közben távadójukkal S.O.S. jeleket adva kérték a többiek segítségét. A növény pedig, mit sem törődve vérző sebeivel, ágaival már teljesen befont bennünket, s mint a sziromleveleit lassan összecsukó óriási gyilkos virágba került apró rovarokat, kezdett összepréselni bennünket.
Ekkor Walt Martin hirtelen eldobta szekercéjét, szinte kitépte nagyfeszültségű, még most is működő fényfelvevő akkumulátorának összekötő vezetéket s az akkumulátort egy ujjmozdulattal maximális feszültségre állítva a csupasz kontaktust a növény patakzó oldalához szorította.
Mintha bűvös kéz ért volna hozzá, a fa sötétvörös nyúlványain remegés futott át, azután lassan, mint fonnyadó levelek, lehanyatlottak a karok, és a tenyér nagyságú szívócsonkokból sugárban ömlött a sötétbarnává vált nyálka.
A lassan növekvő tócsában ott hevert négy társunk ájultan vagy talán élettelenül. Néhányan nagy kínnal megpróbáltak lábra állni és támolyogva, négykézláb kúszva vonszolták magukat, hogy a veszélyben levőknek segítséget nyújtsanak.
E pillanatban fülhangfogóinkban felbúgott a helikopter ismert kereső hangja, és néhány perc múlva kilenc társunk futólépésben közeledő alakja tűnt elő a vénuszi gyilkos erdő félhomályából.
A magukkal tehetetleneket hordágyon sietve a helikopterekhez vitték (mind a három kint állt az erdő szélén), mi többiek pedig egymást támogatva cammogtunk haza, óvatosan kikerülve minden sokágú növényt.
Összetörve értünk gépeinkhez, ahol társaink szerencsére már magukhoz tértek. Xurol ruháinkon vegyészeink útmutatása szerint próbáltuk közömbösíteni a ráfolyt fehérjeoldó növényi mérget.
Legnagyobb óvatosságunk ellenére is idáig minden tapasztalatunkat halálos veszedelmek közepette kellett megszereznünk. De semmilyen veszély sem tudott volna elriasztani célunk elérésétől. Ismertük az emberiség fejlődésének eddigi útját, és tudtuk, hogy mindig csak új utak keresése adott lendületet. Ez pedig mindig veszélyekkel járt és azzal jár ma is.
Másnap öt ötös csoport szállt ki a gépekből. A tegnapi sebesültek közül hárman, a régebbiekből pedig még négyen maradtak otthon, mondanom sem kell, hogy fájó szívvel. Természetesen nem jöttek velünk Giovenelli és Tholt hírközlő mérnökök sem, mert ők megérkezésünk óta – naponta alig néhány órát pihenve – állandóan hívták a Földet és a Cereszt, az elveszett parlefoton összeköttetést keresve. Minden hiábavaló volt. Bele kellett nyugodniok a fizikusok és csillagászok egyértelmű megállapításába, hegy a Vénuszt körülvevő gázburok egyes elektromágneses sugárzásoknak „átlátszatlan”. Mint a feketére festett üveg a napfénynek.
A vénuszi eget állandóan beborító sűrű felhőzet pedig lehetetlenné tette, hogy bolygónk pályahelyzetét pontosan megállapítva Bittár-féle rakétát küldhessünk akár a Földre, akár pedig a Cereszre.
Egyik kutató részlegünk Kliff Karter vezetésével a tengerpart felé vette irányát. Szép csendes idő volt. A víz közelléte érezhetően hűsítette a lassan már megszokott 35-4o fokos meleget. Szinte sajnáltuk, hogy nem lehet megfürödni a nyilván még hűsebb habok közt.
Ho Luang vegyészmérnök, akinek lábtörése szokatlan gyorsan gyógyult meg, semmi kifogást nem emelt volna ez ellen, hiszen vegyészeink elemzése szerint a vénuszi tengerek – legalábbis az eddigi tapasztalatok szerint – édesvizűek voltak, és nem tartalmaztak semmi ránk káros anyagot. Főzésre, mosásra, sőt iváshoz is kitűnően megfeleltek. Kissé savanykás-vasas ízű volt a víz. De xurol védőruhában fürödni, fejünkön oxigénsisakkal?... Sajnos, ez nem megy.
Ezen a napon semmi zavaró körülmény nem lépett fel, de azért a biztonság kedvéért két kis helikopterünk állandóan a kirándulók feje felett cirkált. (Szerencsére üzemanyaghiánytól nem kellett tartanunk. Hidrogén volt bőven a vízben és a légkörben is, de más alapanyagból is pótolni tudtuk volna. Tartalékaink e téren kimeríthetetlenek voltak, amióta a hélium szintézise – most már körülbelül kétszáz éve – annyira egyszerűvé vált. Ezek a kisméretű energiaelőállító berendezések közvetlenül annyi elektromos áramot termelnek, amennyire csak szükségünk van, akár a helikopterek hajtására, akár pedig a vegyi rakéták üzemanyagának előállítására vagy más munkagépeink meghajtására.)
Most tapasztaltuk csak, mennyire helyes volt Földünk technikai központjának
az a kérése, hogy ne a Ceresz bolygón felfedezett űrhajókat vegyük igénybe a vénuszi útra. A helikopterekkel kombinált, különféle sugármeghajtású földi űrgépeket minden ízükben ismertük. Mit csináltunk volna, ha a cereszi 1000 – 1500 személyes űrgömb itt elromlik? Nem tudtuk volna megjavítani.
Vajon a Cereszen maradt társainknak sikerült-e az ott talált gömbhajók technikájának minden titkát megfejteni és útnak indultak-e velük a Humania bolygóra? Persze más a helyzetük e tekintetben. Számíthatnak arra, hogy a Humaniára költözött ceresziek nagy részét ott fogják találni.)
– Nézze – szólt Bat Stoner geológus a tengerparton mellette baktató 0laf Walf kozmobiológusnak –, ilyen és ennyi változat! Ezt tíz év alatt sem lehetne rendszerezni!
A víz mentén milliószámra feküdtek a különféle színű és nagyságú kagylóhéjak. Mindnyájunk xurol tarisznyája tömve volt velük, de még mindig találtunk újabb és újabb formát. Irwing Reyr biológus egész extázisba esett.
– Ide nézzenek! – mutatott egy, negyven centiméter átmérőjű és két méter hosszú, bíborvörös, süveg alakú, gyönyörűen csavart mészvázra.
– Ezt az egyet még hazaviszem.
De amint fel akarta emelni, két, hosszú, lapos, fehér kar nyúlt ki belőle és rácsavarodott Reyr balkarjára.
Kiáltására odarohantunk, és erős töltésű elektromos fegyvereinknek köszönhetjük, hogy kartörés nélkül ki tudtuk szabadítani. Amint az elektromos fegyverzettel hozzáértünk az állathoz, lehanyatlott a két kígyózó kar és sietve visszahúzódott házába. Utána hiába próbáltuk – persze most már kellő elővigyázattal – újra kicsalni a fényképező lencse elé. Úgy látszik, megsértődött, és nem bújt elő. Persze volt mit hallgatnia Irwing Reyr kollégánknak.
– Irwing! – kezdte Ira Jett. – Tudja, ki volt ez? Kié volt ez a két fehér kar?
– Nem.
– Hát a vénuszi tengerek hableánykirálynőjéé, Aphroditéé. Nem tudott ellenállni magának, és egy csókkal akarta üdvözölni.
– Szép véleménye lesz ezek után rólad a vénuszi tündércsapatnak! Meg rólunk, földiekről – folytatta Pike-Nirre, a fő tréfacsináló. – Ölelés közben segítségért kiáltani! Egykettőre híre megy, hogy mi földi férfiak ilyen pipogyák vagyunk.
– Tudod mit – válaszolt a megtámadott –, menj te oda hozzá és változtasd meg a véleményét.
– Halló! Látják azokat a magas fákat? Ott... Ott... arra... a tengeren? Helikopter! Nézzék csak! – kiabálta Gionevelli.
Valóban, a hullámok hátán egy kis sziget ringatózott, és a szél szemlátomást a part felé hajtotta.
Ágas-bogas, piros-zöld, helyenként tíz-tizenöt méter magas fatörzsek, egész a víz színéig hajló ágakkal. Vagy két kilométerre lehetett tőlünk.
– Úszó sziget – kaptuk a helikopterből a megfigyelő válaszát. De most már a mi messzelátóink is eloszlattak minden kétséget.
– Hopp – szólalt meg Franz Schramm –, most már értem, hogy mik lehettek azok a kókuszdiószerű úszó növényi részek, amiket a vízparton találtunk. Növényi úszóhólyagok. Remek! Kis méretben egyes földi vízinövényeken is vannak ilyesmik. De ekkorák! Száz év kellene ide, hogy felkutassunk mindent, megértsük az itteni életformákat és rendszerbe szedjük. Annyi biztos, hogy ide még egyszer visszajövök. Legjobban szeretnék el sem menni.
A partra kicsapódó hullámok elől egy magasabb sziklára húzódtunk fel. Ira megragadta kezemet és a parton egy visszaáramló hullám helyére mutatva, felkiáltott:
– Oda nézzen! Oda – ismételte meg. – Mi az a... barna... Ott, a kis szikla mellett!
Először azt hittem, hogy egy hatalmas, lapos szikla. De rögtön eszembe jutott, hogy arról jöttünk felfelé, s akkor ez nem volt ott. Csak a hullám görgethette ki.
Elő a látcsővel! E pillanatban újabb, erősebb hullám jött és messze a fövenyes partra dobta ezt a tekintélyes nagyságú... valamit.
Ira a kíváncsiságtól űzve leszaladt a szikláról. Hiába kiabáltam utána (zsebrádiónk is volt, parányi kivitelben, meg a rendes beszédet felerősítve közvetítő sisakmikrofonunk is), közeledett a titokzatos tengeri küldemény felé.
Meggondolatlansága nyilvánvaló volt, hiszen a hullámok most már egymás hátára torlódva zúdultak a partra, és bármelyik magával ragadhatta Irát.
Utána rohantam, és utolérve csak annyi időm volt, hogy a xurol kötelet biztonsági övébe kapcsolhassam, amikor egy dombnagyságú zöldeskék hullám nyargalt felénk. A következő pillanatban ellenállhatatlan erővel döntött le lábunkról, elborított a víz, és lábam alól eltűnt a talaj.
Ösztönösen a kötélbe kapaszkodott mindkét kezem, s éreztem, hogy úgy feszül, mintha valami fogná. Talán Ira a vízen kívül maradt, villant fel bennem a gondolat. De ez lehetetlen, hisz közel voltunk egymáshoz, a kettőnk közti kötélhossz legfeljebb tíz méter... A súlyos víztömeg roppant erővel nyomott valamerre, de a kötél nem engedett, s néhány pillanat alatt már le is futott rólam a víz, engem derékig a fövenybe préselve.
Kicsit elkábultam, de mihelyt magamhoz tértem, körülnéztem, Irát keresve. Egy csónak nagyságú kagylóféle mellett térdeltem fel. A kötél be volt csípve a kagyló nyilván kinyílott és közben bezárult két fele közé. A túlsó oldalon Ira feküdt a földön.
Társaink futva jöttek és kézzel-lábbal integetve mutattak valamit. Hátrafordultam. Tőlem százötven lépésre két, bálna nagyságú, rendkívül groteszk alakú tengeri szörny viaskodott egymással. Felágaskodtak rövid, lapátszerű, oszlop vastagságú lábaikra és méteres, tőr alakú fogaikkal tépték egymást. Az egyik, ettől a monstrumtól fel sem tételezhető fürgeséggel, hirtelen vagy két méterre dobta fel zöldes-vöröses testét.
Megrémültem? Most utólag is nyugodtan azt mondhatom, hogy nem. Valószínűleg nem fogtam fel a veszélyt, s inkább kíváncsian néztem lapos uszonyokkal és óriási páncélpikkelyekkel borított testüket. Arra gondoltam, hogy miért fekszik Ira a talajon. Ki akartam szabadulni és kétségbeesetten rángattam a kötelet. De nem engedett és természetesen el sem szakadt.	
Ketten hozzám, ketten Irához rohantak. Kirántották zsebükből nagyerejű akkumulátorukat, és a két áramsarkot rátéve a kötélre parányi ívfényt lobbantottak fel... A kötél elszakadt.
Irát ketten felemelték... Vajon megsérült vagy csak elájult az ijedtségtől?... csak ez járt a fejemben.
A két masztodon a tenger felé kergette egymást...
Tántorogva lépkedtem társaim után. alig értünk fel a szikla félmagasságáig, egy, az eddiginél sokkal magasabb hullám mennydörögve utolért bennünket. Görcsösen egymásba és a sziklába kapaszkodtunk, és azt hiszem, mindnyájan befejezettnek gondoltuk az expedíció további munkájában való részvételünket.
Vad erővel hömpölygött át rajtunk az ár, fehér tajtékja magasra csapott, de nem sodort le senkit a szikláról. Talán csak azért, hogy utána következő testvére annál biztosabban végezhessen velünk?
Az épségben maradt egyetlen adón sürgős segítséget kértünk, de kis helikopterünk is észrevette már életveszélyes helyzetünket. Egész alacsonyra ereszkedve, sietve lebocsátották a nagy xurol mentőhálót.
Gyorsan felkapaszkodtunk rá. Ira magához tért és kézzel mutatta, hogy belső fájdalmai vannak.
Kliff Karter vezette a kis gépet. Egyedül volt benne.
– Jól fogóddzanak meg! – hallottuk felszólítását, és a gép az alatta lebegő hálóval máris a magasba emelkedett.
Habozásra nem volt idő, mert a szél orkánná kezdett erősödni, és a múltkorihoz hasonló vihar pehelyként sodorta volna el helikónkat, velünk együtt. Mint hernyók a pókháló szövedékén, úgy kapaszkodtunk a hálóba. A szél nagyokat lökött hintánkon, de néhány perc múlva már aggódó társaink körében meséltük el kalandunkat.
Irát Arling azonnal kezelésbe vette.
Jellemző csoportunkra, hogy a legveszélyesebb pillanatokban, fenn a sziklán, amikor már-már elsodort az ár mindnyájunkat, nem vesztették el hidegvérüket, és végig működtették filmfelvevő készülékeinket, megörökítve minden jelenetet.
Igen, ez volt egyik fő célunk, hogy minden eseményt tárgyi bizonyíték alapján tudjunk később kielemezni. Hiszen néha oly gyorsan peregtek le a jelenségek, hogy pontos megfigyelésre nem nyílott alkalom.
Fényrögzítő gépeink az utolsó 70-80 év alatt olyan magasfokú tökélyre emelkedtek, hogy azon sokszor mi magunk, a XXIII. század gyermekei is csodálkoztunk.
A mi parányi elektromos fényhangrögzítőinkben a néhány milliméter széles mágnesszalagból kilométer hosszúságút is el lehet helyezni, és akár közelről, akár távolról, éjjel vagy nappal, minden legkisebb szín– és hangárnyalatot mesteri tökéllyel tudunk megörökíteni.
Egész technikai, biológiai, csillagászati vagy szépművészeti kultúránknak egyik alapja ez a magasfokú fénytechnika.
Ennek felhasználásával tanítunk, gyógyítunk, kutatjuk a mikro– és makrokozmosz jelenségeit. Fényképezünk 12 000 méter mélyen a tenger színe alatt, képeket közvetítünk a Holdról, a Cereszről, de most... most... sajnos nem tudunk semmit sem adni innen a Vénuszról.
Pedig milyen szenzációt nyújthatnánk a Földnek. A sok kíváncsinak, tudományrajongónak, új formák imádóinak.
Épp ezért kettőzött gonddal veszünk fel minden legkisebb, a földitől eltérő vagy azzal egyező jelenséget. Meg akarjuk könnyíteni az utánunk jövők munkáját.
– Vajon miféle meglepetésekben lesz még részünk? – kérdezte az esti beszélgetés során Jurij Hlebcovics csillagász.
– Tulajdonképpen, ha jól átgondoljuk – mondotta Kuiper –, az eddigi események csak logikus következményei az itteni viszonyoknak. Semmi olyasmi nem fordult elő idáig, amely kívül esne fogalomalkotási képességünkön. Bizonyára a jelenségek és élőlények nem földi méretei ejtenek zavarba bennünket. Őszintén szólva ilyesmikre, úgy nagyjából, el kellett készülnünk. Persze nem láthatunk a jövőbe, és még érhetnek meglepetések.
– Talán kevés érzékszervünk van – folytatta a témát Tenju Petrov. – Lehetnek itt olyan jelenségek is, amelyeket azért nem tapasztalunk, mert nincs meg hozzá a megfelelő »vevő« készülékünk.
– Kétségkívül helyes megállapítás – avatkozott a vitába Reyr biológus –, de ez a Földön is így van. Hiszen közismert tény, hogy számos állatnak olyan érzékszervei is vannak, amelyek az embereken nincsenek kifejlődve.
– Igen, de a fizikai jelenségek száma végtelen nagy, ellenben csak annyi »felfogó készülék« fejlődött ki, amennyire az illető élőlény fenntartásához az adott körülmények közt minimálisan szükség volt.
– Nem! – vágott bele Flitt Harwey, a »méregkeverőnő« (Pike nevezte el így tréfásan gyógyszervegyésznőnket). – Ha ez így lenne, akkor semmilyen élőlényfaj nem pusztult volna ki. Ez szerintem téves megállapítás.
– Hohó , kedves barátom! – folytatta Irwing Reyr egész nekihevülten –, az »élet« a világegyetem fizikai jelenségeinek csak egy parányi megnyilvánulása. De az már egészen más lapra tartozik, és e törvény szempontjából teljesen közömbös, hogy a fehérjefélék ilyen megjelenési formája egysejtű kovamoszat vagy pedig egy brontoszaurusz alakjában jelentkezik-e. Ha a fizikai feltételek úgy alakulnak valahol, hogy létrejöhessen a mi mostani fogalmaink szerint »élet«-nek nevezett jelenség, akkor az megszületik a világegyetem bármelyik sarkában, a legkülönfélébb változatban. És addig marad fenn, a legszélsőségesebb formai változások árán is, ameddig anyagi összetétele alkalmazkodni tud az őt körülvevő viszonyokhoz. Ezt különben már 2500 évvel ezelőtt is sejtették, a XX. században igen sokan tudták, és nehéz lenne a XXIII. században ezzel ellenkező felfogásnak híveket szerezni – fejezte be fejtegetését Reyr, talán kissé élesen.
Harwey elhallgatott. Szemlátomást bántotta, hogy kissé meggondolatlan közbeszólásáért ilyen nyilvános és kissé nagyképű fejmosást kapott.
E pillanatban két hosszú, fehér kar kúszott elő Reyr háta mögül, és mellette a fehérzománcos falon egy »csodaszép« női alak képe jelent meg : lelógó nagy dupla orral, kajla fülekkel, kiálló agyarakkal. A karok átölelték Reyrt, és a döbbenetes csendben síri hang szólalt meg:
– Szeretlek Irwing, nagyon szeretlek, kis biomókusom...
Harsogó kacagás tört ki, amelynek nem akart vége szakadni. Pike-Nirre, ez az ördöngös tréfacsináló eszelt ki megint valami szemfényvesztő, ügyes technikai trükköt.
Most már annyira összeszoktunk, hogy megengedhettünk magunknak egy-egy »ugratást« is. Ilyesmi csak még közelebb hozott bennünket egymáshoz, és furcsa lett volna, ha ezért valaki megbántódik. Hiszen mindez csak a tréfa kedvéért történt.

– Érdekes jelenség – mondta egyik este vacsora után dr. Arling –, hogy itt a Vénuszon a csonttörések milyen bámulatos gyorsan gyógyulnak. A Földön még a legmodernebb gyógymód mellett is háromszor ennyi idő szükséges ehhez.
Megmutatta az ultraröntgen-gépen annak idején Ho Luangról meg Maria Lomboyról készített felvételsorozatot. Egyik napról a másikra oly buján sarjadzottak a tört csontvégek, és oly gyors volt az összeforradás, hogy sem a biológusok, sem az orvosok nem akartak hinni saját szemüknek.
– Amihez a Földön öt-hat hét kellett, az itt a Vénuszon négy nap alatt teljesen összeforrt.
– Itt valamilyen sugárzás vagy a xurol ruhán is áthatoló vegyianyag van a levegőben, ami fokozza a szervezet sejttevékenységét – mondotta ki a szentenciát dr. Arling. – De mi az? És hogyan lehetne ezt a Földön is, legalább laboratóriumi méretben utánozni? Arra kérem orvoskollégáimat, legyenek szívesek foglalkozni ezzel a kérdéssel is.
Expedíciónk néhány nap leforgása alatt annyi vizsgálati anyagot, kőzetet, növényzetet, fényfelvételt, elektromágneses mérési eredményt gyűjtött a Vénuszon, és annyi probléma merült fel, hogy mind a 48 ember nyakig ült a munkában.
Csak csillagászaink keseregtek, hogy az örökösen egymást kergető felhők ellopták tőlük a Napot.
A parlefoton adás – a három gép között – kifogástalanul működött. A közel három négyzetméteres opállemezeken zavartalanul, színesen és plasztikusan vettük társaink életnagyságú képét, vagy pedig, ha felvevőinket kifelé irányítottuk, a külső tájat. E berendezés éppoly remekül dolgozott itt is, mint a Földön. Úgy beszélgettünk, mintha szemtől szembe állnánk egymással. Miniatűr zseb-hangfényadóinkat is jól tudtuk használni kirándulásainkon. De a Vénuszt körülvevő ionizált gázburok – legalábbis ez idő szerint azt hittük – semmilyen hullámhosszúságot nem bocsátott át.
Vajon mit gondolnak rólunk a Földön, a Cereszen? Ez a kérdés majd mindennap felvetődött köztünk.

Tom Hardy már régen felgyógyult és részt vett a vénuszi kutatók minden akciójában.
Hilda önfeláldozó ápolása szorosabbra fűzte azt a kapcsolatot, amely régebben köztük, a főnök és alárendeltje közt volt. De az expedíció tagjai nyugtalanul figyelték ezt a több, mint önzetlen barátságot. Persze itt nem arról van szó, mintha korunk házassági kötelékei felbonthatatlanok lennének. Csupán erkölcsi felfogásunk tiltakozik minden olyan „verseny” – vagy, ha úgy tetszik, „bajvívás” – ellen, amelyben a küzdő felek egyikét bármilyen körülmény is gúzsba köti.
Itt sem a tény, hanem Hilda fellépésének módja ütközött egyik íratlan, de igen szigorúan betartott társadalmi törvényünkbe.
Egyik este azután Ana Stonica félrevonta Hildát, és – bármennyire kínos is mások magánügyébe beleszólni – rendkívül tapintatos módon megkérte, hogy ezt az „érzelmi párviadalt” halassza el arra az időre, amikor az érdekelt felek egyenlő feltételek között lesznek.
Hilda az első pillanatban keményen vissza akarta utasítani a leckéztetést. Tom rosszul választotta meg párját. Ezzel akart érvelni. És hogy a jelenlegi rendkívüli körülmények indokolttá teszik a tévedés azonnali kijavítását. Tom vagy hozzá fog tartozni, vagy senkihez!... – ilyesmi járhatott az agyában.
De ez a néhány percnyi belső vihar hangtalanul játszódott le, és a beállott csendben Ana csak Hilda kifejező szemeiből olvasta ki az önmagával való vívódást. Aztán csendesen megszólalt Hilda:
– Jó! Igazad van! – És két nagy könnycsepp hullott Ana feléje nyújtott kezére.
És itt is, mint az életben oly gyakran, a véletlen hozott olyan megoldást, amilyet senki sem kívánt.

A Vénusz ötszáz millió négyzetkilométernyi felszínéből eddig nagyon keveset láttunk. Általános öröm fogadta tehát Lev Burke rendelkezését, hogy nagyobb felderítő útra indulunk. Feltérképezzük a bejárt területet és próbálunk fogalmat alkotni bolygónk arculatáról. Miután itt is – éppúgy, mint a Földön – sikerült északi és déli mágneses sarkokat megállapítanunk, a Keletet és a Nyugatot pedig
a Nap határozta meg, a mágneses és a négy fő tájékozási irány nagyjában adva volt.
Természetesen, miután eddig még csak aránylag kis utat tettünk meg, nem tudtuk, hogy milyen éghajlati különbségek lehetnek a Vénuszon. És azt sem, hogy ha van ilyen különbség, akkor mi milyen övezetben vagyunk.
...Amint világosodni kezdett, helikóink süvítve hasították a levegőt. A felkelő Nap fénye szétszóródott a tömör, de világos színű felhőkön. Ez meg a mágnespólusmutatók adták meg az útirányt.
Űrhajóink libasorban, 400-500 méter magasan haladtak. Sebességük minimális volt.
alattunk hatalmas kiterjedésű tengert láttunk, szétszórtan kiemelkedő és dús, zöldes-pirosas színű növényzettel borított sok szigettel. Biológusaink szerint ezek a növények éppúgy fotoszintézisből és a talajból felvett anyagokból élnek, mint földi testvéreik. A pirosas szín pedig azért dominál, mert az jobban visszaveri a Nap erős hősugarait. A minap bejárt, majdnem tragédiát okozó erdőben virágszerű képződményt vagy magtermést, gyümölcsöt nem találtunk. Talán ez itt is időszakhoz van kötve?
Fehér színű, gyalogoló erdőt sem láttunk azóta, hogy leszálltunk. E kérdéseket is hozzáfűztük alaposan felduzzadt problémáinkhoz.
Estig, amikor a szürkület kezdett leszállni, jó 1200 kilométert tettünk meg, folytonosan fényfilmeket készítve. Most már helyet kellett keresnünk az éjjeli leszálláshoz.
A távolból hatalmas fény derengett felénk. Arrafelé kormányoztunk. A félszürkület lassan bíborpirossá vált körülöttünk, és mi csodálkozva találgattuk az ismeretlen tünemény okát.
– Talán óriási erdőtűz – jegyezte meg a kis Letina Klára.
– Nem valószínű – mondta Georgij Belouszov, a fényfizikus. – Ilyen színe égő stronciumfémnek lehet.
Valóban, mint a tűzijátékok görögtűznek nevezett lángja, fantasztikus mélyvörös szín verődött vissza a felhőkről. Messze lehettünk a tünemény helyétől, de a látvány rabul ejtett mindnyájunkat.
– Ezt meg kell néznünk közelebbről! Menjünk a fény irányában – kérte Belouszov.
– És hol szállunk le, ha közben egészen besötétedik? – kérdezte Tenju Petrov a Luna 4 űrhajó csoportvezetője.
– Attention! – hangzott Burke hangja. – Helikókat lassítani! Frontvonalban folytassuk az utat. Sugárvetőket bekapcsolni! Rakétákat üzemi készenlétre! Veszély esetén azonnal sugárhajtással északi irányba!
A fény szemlátomást erősödött. Hajóink belsejében a tárgyak mélybordó színben kezdtek csillogni. Izgatottság vett rajtunk erőt, mert mintha távoli morajlás hangját vették volna fel gépeink külső membránjai. A légsúlymérő lassan csökkenő légnyomást mutatott, a külső hőmérő pedig az eddigi normál 40-45° helyett előbb 50, később 52-54°-ot mutatott. A légköri elektromos telítettséget regisztráló műszerek mutatói erősen ugrándoztak.
– Valami egész sajátságos jelenség felé hajókázunk – jegyezte meg Pike-Nirre. Hangjából az izgalomnak legkisebb árnyalata sem érződött ki.
Most már feszült figyelemmel leste mindenki a rohamosan kibontakozó látványt. A vezérművekhez beültek a másodpilóták is, egyik kezük a rakétakioldókon feküdt. Szemük acélos fegyelmezettséggel figyelte az automata műszerek jelzéseit.
A sugárvetők fehér csíkokat húztak a vastag, vörös fényfüggönyben, a hőmérő pedig egyszerre 70°-ra ugrott.
– Légörvény! Rakétákat be! Fel 2000 méterre!
Egyszerre dörrent mindhárom gép rakétasugárzója, hosszú fénycsóvákat hagyva maga után. Pillanatok alatt fenn voltunk 2000, majd 2500 méter magasságban. Olyan látvány bontakozott ki alattunk, amelynek leírásához nincs elég szókincsem.
Talán ötven vagy hatvan kilométer átmérőjű, köralakú lángoló tűztenger felett lebegtünk. 
Görcsösen markoltuk távcsöveinket, és percekig hangtalanul figyeltünk. Több száz méteres lángoszlopok törtek fel a tüzes masszából. Mint pokol katlanja, örvénylett, hullámzott a tűzmedence felülete. Néhol lassan felpúposodott, előbb kicsi, azután rohamosan növekvő domb fejlődött rajta. Néhány perc múlva a tetején, fülsiketítő robbanással, lyuk keletkezett, hogy azon keresztül ezer méterre dobja fel megolvadt tartalmát. Mint felhőszakadás, úgy hullott vissza az izzó láva. Majd hirtelen az egész kráterfelület egyszerre emelkedni kezdett... Izgatottan figyeltük...
– Vigyázzunk, ez már veszélyes -	mondta valaki e pillanatban, de szavait még be sem fejezhette, 350 méternél magasabb hegy ugrott ki a felszínből, csúcsa szétnyílt, mint a rózsa, és a gigantikus szökőkút 1500 méternél magasabbra lövellte fel gáz– és tűzsugarait.
A léglökés űrhajóinkat néhány száz méterrel feljebb dobta, és a robbanás hangja megremegtette minden idegszálunkat.
Túl merészek voltunk, könnyen ráfizethettünk volna. Hiszen az is lehetséges, hogy e furcsa vulkánnak ez csak pihenőnapi szórakozása volt. Sietve odább álltunk.
Már egészen besötétedett, és most két probléma közé kerültünk. Vagy fennmaradunk hajnali szürkületig a levegőben, vagy pedig megkíséreljük fényszóróink világításánál a leszállást.
Az előbbi mellett döntöttünk. Inkább lebegünk 14-16 órát, mintsem hogy ismeretlen veszélyekkel való találkozást kockáztassunk meg. Azt hittük, hogy így lebegve legalább nyugodtan átalusszuk az éjszakát.
Hát tévedtünk.
Éjfél felé (vénuszi idő) újra heves zivatar tört ki. Ezt már ismertük, és tartottunk tőle. Gyorsan segítettünk magunkon, felemelkedve 20 000 méter magasra a felhők fölé.
Csodálatos csillagos ég ragyogott le ránk. A csillagászok máris műszereik mellett ültek. De nem sokáig örülhettek a munkaalkalomnak.
A Gamma-Iota hajón részleges üzemzavar keletkezett. Leállt a sugárművek és a ritka légkörre szerkesztett helikopterek egy része, és a többi csak nehezen tudta fenntartani a súlyos gépet. A Béta 15, meg a Luna 4, a másik két hajó, egy pillanat alatt felette termett és megindult a mentési manőver.
Hajóink természetesen el voltak látva az összes modern automata mentőkészülékekkel. Ha kellett, nagyerejű akkumulátorok tartalék helikókat nyitottak szét és helyeztek üzembe, széles felületű szárnyak bújtak elő rejtekhelyükről stb. A tartalék-rakéta megoldást mindig csak a legvégső esetben volt szabad használni.
Most úgy segítettünk a lassan süllyedő gépen, hogy a másik két gépről lebocsátott xurolkábelekkel elöl és hátul horgonyra vettük. Ezután kábelen át segítő áramot küldtünk a Gammának. Könnyen tehettük, mert hélium-szintetizálóink tízszeres terhelésre voltak méretezve. Persze mindez nem ment oly könnyen, mint ahogy e leírásból gondolni lehetne.
A Gamma leállította összes energiafejlesztőit, hogy megkereshessék a hibát. Küldhettünk volna vezeték nélkül sugárzó-energiát is, hiszen ilyennek mind adására, mind vételére gépeink be voltak rendezve. De ennél az a veszély fenyegetett, hogy a nagyerejű, légen át továbbított elektromos sugárnyaláb pillanatok alatt tönkreteszi összes elektromos mérőkészülékeinket. Hiszen ezek, éppen a kívülről jövő és kiserejű elektromos impulzusok felvétele céljából, rendkívül érzékeny kivitelben készültek. Elég volt kijavítani rajtuk az első vihar kártevéseit. Erről tehát szó sem lehetett.
Így azonban szinkronizálni kellett a két mentő gép haladási sebességét. Ez még az akkumulátorok és mechanikus mentőkészülékek ellenére is igen veszélyes és izgalmas helyzetet idézett elő.
A bajt az is tetézte, hogy mágneses iránytűink egészen szeszélyes és szokatlan formában nyugtalankodtak. Mintha valami hatalmas erő – előbb csak lassan, alig észrevehetően, azután mind gyorsabban és erőszakosabban – kezdte volna kitéríteni őket normális állásukból: A mutatók szeszélyesen ugrándoztak, hol jobbra, hol meg balra tértek ki. Néha 45°-nál is több volt a kilengés. Még ez sem lett volna komoly baj, elvégre oly mindegy volt, hogy északra vagy délre vesszük-e utunkat.
Csak akkor ijedtünk meg komolyan, amikor mind a Luna 4-en, mind pedig a Béta 15-ön szintén elektromos és mágneses zavarok kezdtek mutatkozni. Valami ismeretlen erő lassan sorra megbénította az elektromos berendezések működését is. Az eddigi tökéletes összhangban előbb apróbb, azután nagyobb zavarok keletkeztek.
Egyebek között lelassúdott az elektromotorok forgása, rövid időre csökkent a feszültség, hogy azután a kétszeresére ugorjon fel, a kondenzátorok átütöttek, és még jó csomó hasonló jelenség lépett fel. Áramtermelésünk most már a többi gépen is csökkent, elektromágneses műszereink hamis jelzéseket adtak, és megbomlott az eddig tökéletes gépi harmónia. Még szerencse, hogy a termonukleáris szintézist nem befolyásolták ezek az ismeretlen erők.
Sürgősen le kellett szállnunk.
Talán 5000 méter magasan voltunk már, amikor helikóink hirtelen lelassultak, és mind a három gép zuhanni kezdett.
Az elektromos automaták nem működtek.
Sem a héliumgömbök, sem a szárnyak nem vágódtak ki. A rakéták hallgattak. E pillanatban a gépvezetők a kisegítő és nem elektromechanikus rakétagyújtók emelőkarjaihoz nyúltak, és félelmünk halálos dermedtségét a jól ismert dörgő hang oldotta fel.
A Luna 4 lámpái a horgonyok kioldását és a lassú leereszkedést jelezték. A három hajó szétvált egymástól. Sorsunk most már egyforma volt, mert a helikopterek egyiken sem működtek, és csak a rugós, valamint az apró, telepes kisegítő robbanómotorok irányították a rakéták működését.
– Állj!!! Luna 4, megállni, egy helyben lebegni! Valaki kiesett a zsilipkamrából és a mentőkötélen lóg – kiáltott a parlefotonadóba a Gamma hajóhól egy hang.
Ki az? Mi történt?
Mindenki az ablakokhoz rohant. A Luna 4 alatt kis pont himbálódzott a reflektorok fényében.
Bittár ! Bittár!
Pataki Attila, Bittár famulusa kirohant a zsilipkamrába. Ajtaja nyitva volt, a mágneses rögzítők itt sem működtek.
Beugrott az egyik készenléti védőruhába. Pillanatnyi gondolkodás után már kész volt tervével.
– Segítséget kérek!	Húzzuk fel a kötelet!
– Nincs rajta oxigénálarc, megfullad! – kiáltozták összevissza.
– Hamar! Hamar! – Már vagy hatan voltunk a kamrában. – Hamar, én leereszkedem – kiáltotta Pataki, kezébe kapva egy tartalékmaszkot –, majd húzzanak fel mindkettőnket!
– Várjon! Őrült! – kiáltott rá Franz Schramm. – Ha földet ér a gép, mindketten a hajó alá kerülnek, összezúzza magukat!
– Hát ne ereszkedjenek le addig – kiáltotta Pataki már félig kibújva a kamra ajtaján. Kezeivel és lábaival görcsösen átfonta a vastag xurolkötelet és lassan lefelé csúszott rajta.
Minden hajunk szála az égnek állt. A Luna 4 ugrándozott, hiszen nem egyenletes járású helikopterek tartották fenn, hanem a kisugárzó gázoknak a légkör váltakozó sűrűségétől is függő visszaható ereje. A kötél óriási íveket írt le. Tenju, a Luna 4 pilótája megfeszítetten figyelt. A reflektorok nappali fényt vetettek Patakira. Már ott volt... rákapcsolta Bittárra az oxigénellátót... Tízen kezdtük húzni. Gépünk veszedelmesen imbolygott... a Gamma és a Béta már leszálltak... még néhány pillanat... Attila felkúszott a nyíláson. Bezárni a kamraajtót... csak gyorsan, gyorsan... Arling meg sem vizsgálta Bittárt. Be vele a gyógyszobába. Széndioxidmérgezés! Vérátömlesztést! Vérkép A. Ki jelentkezik? A kész preparátumok feloldásához nincs idő.
Öten is jelentették, hogy azonos a vérképük, és máris ott volt az összekötő xurolcső Gionevelli vénájában.
Közben leszállt a Luna 4 is. Nagy zökkenővel értünk talajt.
– Mi van Bittárral?
– Szívműködése megindult, de talán már csak pillanatok hiányoztak a fulladáshoz.
A megkönnyebbülés sóhaja hagyta el mindnyájunk ajkát.
– De hogyan történhetett ez? És éppen Bittárral, ezzel a megfontolt emberrel! – kérdeztük egymást.
– Hanem ez a Pataki, ez ember a talpán – hangzott a komoly elismerés. – Megérdemli azt a kitüntetést, amit ezért kapni fog.
...Furcsa, eddigi helyeinktől egészen eltérő képet világított meg a lassan erőre jutó hajnali szürkület.
Kopár sziklás terület körülöttünk mindenfelé, az eddigi buja vegetáció legkisebb nyoma nélkül. Kiszálltunk és hamar megfejtettük a rejtélyt.
A sziklás talaj, ameddig csak szemünk ellátott, óriási méretű kristályokkal volt borítva. Geológusaink, minden különösebb vizsgálat nélkül, már formájukról ráismertek. Vas, vas és vas mindenütt. Mágnesvasérc, haematit, közte óriási méretű gyönyörű kénkristályok, majd újra magnetit, hihetetlen mennyiségben, tíz méter magas, csodálatos szép oktaéderekben.
– Mi lehet még ezek alatt és a környező hegyekben? Micsoda hatalmas tömegű mágnesvasérc; talán több, mint az egész Ceresz kisbolygó? – sóhajtott fel Walt Martin a vérbeli geológus irigységével.
– Szép, szép. Gyorsan fényfelvételeket csinálni, amennyit csak lehet, azután el innen. Már így is napokat fog igénybe venni, míg a műszereket és egyéb elektromos berendezéseinket demagnetizálni tudjuk – hangzott Burkének, a hangadókon alig érthetővé eltorzított, aggodalmas hangja.
Természetesen fényfelvevőinket is csak kézzel tudtuk forgatni.
Valóban csak most láttuk, hogy a hosszasabb itt-tartózkodás veszedelmessé válhat mindnyájunkra. Hiszen életfenntartásunk 99%-ban olyan gépek működésére volt alapítva, amelyekben az elektromágneses működést a célnak megfelelően felépített konstrukció szabályozta.
Most e rendszerekben zűrzavar lett úrrá. Ahol a mágnes északi pólusára volt szükség, ott déli sarok keletkezett, a semleges zónák erős mágnessé változtak. Az elektromágneses automatákat ki kellett kapcsolni, mert vagy fordítva, vagy sehogysem dolgoztak. Egész sor gépezet működését kézi erővel kellett irányítanunk. Milyen jó volt, hogy annyira ismertük gépeinket, mint a tenyerünket.
Két-három óra múlva egész tarthatatlanná vált a helyzet, és Burke kiadta a parancsot az azonnali indulásra. A rugós mechanizmussal ellátott tartalékrakéták mennydörögve szólaltak meg, és percek alatt ötezer méter magasra emelkedtünk. A Keletről feltűnő Nap fénye irányába folytattuk utunkat.
Amikor már mintegy 1500 kilométerre voltunk ettől a helytől, észrevehető volt a mágnestömeg hatásának kikapcsolódása. Hála az összes gépész és fizikus energikus munkálkodásának, sikerült lassan eltüntetni minden remanens mágnességet, és helikoptereink újra normálisan működtek. Geológusaink meg azon fáradoztak, hogy zsákmányukat gondosan szigetelve becsomagolják – ami mellesleg mondva nem volt könnyű dolog, mert Bat Stoner ragaszkodott egy csaknem 250 kilós »parányi« emlékkristály elszállításához.
Bittár elmesélte balesete körülményeit.
Eszébe jutott, hogy ő jött be utolsónak a zsilipkamrába, és elfeledte bekapcsolni a nem-mágneses biztonsági zárakat. Látva, hogy a mágnesműködésben zavar keletkezett, kiment pótolni e hiányt. Belépve a zsilipkamrába, előírás szerint felcsatolta a biztonsági öv 25-30 méteres kötelét (szakítószilárdsága négyzetcentiméterenként egy tonna) és odament az ajtóhoz, felágaskodott a magas felső zárhoz. (Előírás szerint előbb az alsót kellett volna becsuknia.) E pillanatban a gép erősen oldalra dőlt, az ajtó kinyílott és ő kibukott rajta. Szerencsére a kötél kétszer is megakadt az ajtó kapcsán, és így hét-nyolc méteres részletekben tette meg a huszonöt méteres utat. Csak annyit érzett, hogy rettenetesen fáj a mellkasa, a többiről már nem tudott semmit...
...alattunk végtelennek látszó mocsaras, lapályos vidék terült el, olyan buja növényzettel, amely messze felülmúlta minden elképzelésünket.
Eddigi felderítéseink során inkább csak a Vénusz egyenlítői vidékén bolyongtunk. Eddigi összes megtett távolságunk nem lehetett több 8-10 ezer kilométernél. Márpedig földi ismereteink szerint a Vénusz egyenlítőjének kerülete legalább 39 700 kilométer. Ezenkívül eddigi utazásunk nem volt egyenes vonalú, és kellő tájékozódás híján eléggé összevissza röpködtünk.
Az alattunk elterülő táj azonban már nem lehetett forró égövi. Inkább mérsékeltebb melegre mutatott.
Gépeink lassan lebegtek. Egész alacsonyra, néhol mindössze 40-50 méterre ereszkedtünk alá, csakhogy minél pontosabb fényfelvételeket csinálhassunk. Roppant nagy tömegű »repülő szőnyeg«-gel találkoztunk. Egész közel jöttek gépeinkhez, és pazar megfigyelési lehetőséget nyújtottak, amint lapos, csupasz testük szélén elhelyezett hat vitorlaszerű lebernyeges karjukkal csapkodták a levegőt. Hosszú nyakuk számtalan csigolyából állt, és lapos, kígyószerű, nagy fejük szüntelenül jobbra-balra forgott. Éles fogazatuk ragadozó mivoltukról tanúskodott.
Olyan tömegben jöttek, hogy jó magasra, fölébük kellett emelkednünk, nehogy a helikopterekre essenek.
De voltak más légi állatok is. Ezen a vidéken kezdtük először tapasztalni azt, amit eddig is sejtettünk, hogy a Vénuszon sokkalta gazdagabb az élőlények variációja, mint Földünkön. Előttünk ismeretien okból ez a rész, ahol most jöttünk, alkalmasabb lehetett mind a növényi, mind pedig az állati életre. Jellemző érdekességként tűnt fel, hogy az állatok mindig csoportosan jártak vagy repültek.
– Itt is kifejlődött a csoportos védekezési ösztön – jegyezte meg Schramm –, és természetesen így a zsákmányt is könnyebb megszerezni.
– Ugyanezt csinálta az emberiség is jó néhány ezer éven át a Földön – folytatta a gondolatot Walf, a ritkán megszólaló kozmobiológus.
– Én azt hiszem – vetette közbe Oparin –, az emberi kultúra legnagyobb vívmánya, amely mellett minden más eltörpül, az, hogy ezt a két öröklött ösztönt sikerült teljesen legyőznie. Ez a kultúra megteremtette először a zsákmányszerzés feleslegességét, és ennek következtében a csoportos védekezés is céltalanná vált. Az emberiség felfedezte azt a gondolatot, hogy rablás nélkül is kielégítheti minden igényét. Kár, hogy ez a felfedezés mindössze háromszáz évvel ezelőtt született.
Közben nagy raj ezüstfehér színű, romboid alakú »lepény« szállt fel a vízből; furcsa, esetlen, le-lezuhanó, mégis gyorsan haladó repüléssel suhantak el alattunk. Nyomukban 10-15 szárnyas »óriáskígyó« (nyilván tengeri ragadozó) szelte a levegőt.
Nem tudtuk, hová nézzünk és hová irányítsuk felvevőinket, olyan páratlanul mozgalmas volt ez a minden pillanatban változó kép.
Most nyolc-tíz négyszögkilométer kiterjedésű sziget felett lebegtünk, amelyet sűrű – ismét zöldes-pirosas – növényzet borított. A hatalmas és furcsa alakú fák között sok volt a sajnos már jól ismert ragadozó agavé. (Így neveztük el a gyászos emlékű növényt, amely meg akart enni bennünket.) Itt-ott apró tavak csillantak fel. Néhol ismét 100-150 méter magas növényóriások, rajtuk fürdőkád nagyságú, színdús virágok.
Tenyérnyi színes rovarok vágódtak gépeink átlátszó falához, majd nagyot koppanva lezuhantak a gépeink alatt hirtelen kifeszített sűrű xurolhálóba, biológusaink nagy gyönyörűségére.
Újra sík víz következett, majd a homokos part barnás fövenyén nyolc-tíz, kisebb ház nagyságú százlábú hullámszerűen mozgó alakját figyeltük. A vízben csónaknyi leveleken állatok kúsztak, ugrottak. Orsó alakú, hártyásszárnyú rovarok felhője suhant át alattunk. Rekedt bőgés, nyivákolás, ugatás koncertjét hozták külső hangfogóink. Távolabb két emeletes monstrum cammogott a víz felé.
Szemünk kifáradt, torkunk kiszáradt, és csak nagyritkán szólt valaki egy-egy szót:
– Oda nézzenek... balra... jobbra... ni, ott fent... – ennyi volt összes beszélgetésünk.
A pilóták kivételével mindenki kezében ott surrogott a kis fényképezőkészülék, és üzemben voltak az összes hangfelvevők is. A stewardok a konzervnyitó szerkezet helyett az optikai beállítók gombját nyomogatták.
Most hirtelen egy egész különös jelenség kötötte le mindnyájunk figyelmét. Az esti szürkület kezdett lassan beállni, és az erősödő félhomály mindjobban elmosta a tárgyak körvonalait. Még mindig a tenger felett lebegtünk, csak lassan közeledtünk a sötétebb partszegély felé.
– Nézzék csak! Ott... ott!
A tenger felszínén hatalmas, világos folt tűnt elő. Olyan volt, mintha alulról fényszóró világította volna meg a vizet. Nem, nem lehetett káprázat – kör alakú, előbb csak egy, azután több... sok, egymásba fonódó kerek fényfolt villózott, erősödött és gyengült, űzte-kergette egymást.
Elbűvölten figyeltük a látványt.
– Elektromos világítószervvel ellátott víziállatok. Ilyesmi a mi tengereinkben is akad jó néhány tucat – törte meg a csendet Schramm. – Különbség legfeljebb a méretekben lehet... Vagy pedig fénytermelő képességükben – folytatta mintegy helyesbítve saját gondolatait. – alig hiszem, hogy a mi »bárkáink« fényszórói víz alatt ilyen erős hatást tudnának produkálni.
– Talán éppen víz alatti »bál« folyik odalent, és most érkezett meg a megrendelt fényszórós brigád – jegyezte meg Bittár professzor ifjú megmentője, Pataki.
– Bravó! Fantáziád megfelel korodnak – csapott rá Pike-Nirre. – Nem lenne kedved valamelyik hableánnyal egy kört táncolni?
– Nem túlságosan – felelte Pataki. – Attól tartok, partnerem már a felkérésre azzal felelne, hogy leharapná a fejemet.
– Hát ebben, azt hiszem, igazad van – szólalt meg valaki.
De gyomrunk lázadozni kezdett soros stewardjaink természetrajongása ellen.
– Mi az? Éhhalálra ítélnek bennünket?
Majdnem egy időben ugyanez a riadó hangzott fel a Gammán és a Bétán is.
– Előbb esti leszállóhelyet keresünk, azután ebédvacsorázunk – jelölte meg Burke a kettős célt. – Remélem, addig kibírjuk most már.
– Helikókat harmadik sebességre! – hangzott Tenju vezényszava. (Ez óránként 300 kilométert jelentett. Helikoptereinkkel négyféle sebességgel tudtunk haladni. A legkisebb, amivel eddig haladtunk, a negyedik volt, óránként 180 kilométerrel.)
Tíz perc múlva már egész közel jutottunk az előbb még elmosódott kék színekben látszó hegyekhez. alattunk egész fehér volt a talaj.
– Aha! Régi barátaink, a sétáló füvek – jegyezte meg Ira Jett. – Leszálljunk? – kérdezte Kliff Karter, a Béta 15 vezetője.
– Igen – adta meg a választ Tenju. – De várjunk csak! Nézzék, mintha itt is fénypontokat látnék lent!
A világos talajon néhol zöldes-lilás fényfoltok látszottak. Halványan, inkább foszforeszkálóan.
– Leszállósebességet 0,1-re – intézkedett Tenju.
Gépeink lágyan ereszkedtek, mint őszi szélben a hulló falevél. Figyeltük a fénytányérokat.
– Ott... előre... balra – kiáltott fel Klára Letina.
A jelzett helyen két-három négyzetméternyi felületen imbolygó fényköd látszott.
– Ott is... Ott is... emitt is – figyelmeztettük egymást.
Száz méter magasan lebegtünk, s ahogy a sötétség sűrűsödött, úgy erősödtek fel mind élénkebbre a zöldeslila, lumineszkáló, szétterülő fények.
– Nos? Leszállunk?
Amikor reflektoraink végigkutatták az alattunk levő területet, eltűntek a fényjelenségek.
– Igen – adta meg a választ Tenju.
– Semmi veszély nincs. Fényelnyelő ásványi anyagok lehetnek. Érdekes lesz laboratóriumi vizsgálatuk – találgatta Maria Lomboy, a Gamma egyik geológusnője.
Halk, súrlódó nesz adta hírül, hogy leértünk a talajra.
Körülöttünk is, távolabb is, mintha alulról tompán megvilágított, áttetsző felület szórta volna szét gyenge, fátyolos fényét, lilára festve a lassan eltűnő fehér fűszálakat. Hideg tűztenger vett körül bennünket, és a látvány annyira lenyűgöző volt, hogy stewardjaink most már harmadszor, de annál erélyesebben hívták asztalhoz a korgó gyomrú társaságot.
Becsületükre legyen mondva, az elmulasztott ebéd és vacsora kombinációját oly remekül tálalták fel, hogy az a néhány ember, aki közben kis löncsöt is fogyasztott – irigykedve nézte dús lakománkat.
Biológusaink már az első napokban kis melegágyakat készítettek a magunkkal hozott földi talajból és bevetették földi kerti magvakkal. Most már friss növényi táplálék is segített változatossá tenni a komprimált étkezési anyagokat. lrwing kísérleteket végzett a földi magvakkal. Néhányszor kitette a vénuszi légkör és fény hatásának a kikelt palántákat. Az eredmény meglepő volt. Kilogrammos hónaposretkek fejlődtek ki két hét alatt, a kerti saláta emberfej nagyságúra növekedett.
Szakmai munkáinkban nem volt semmi megkötöttség, hiszen mindannyian, akik itt tartózkodtunk, a speciális tudományok művelőinek elitjéből voltunk kiválasztva, és jól tudtuk, hogy mi a célja itteni utunknak. És az csak természetes, hogy az azonos hivatásúak igyekeztek mindig kicserélni szakmai tapasztalataikat.
Kiszállások alkalmával azonban, az általános óvintézkedések figyelembevétele mellett, mindenki úgy dolgozott, ahogy jónak látta. Akár külön, akár pedig csoportosan. Ennek következtében az egyre szaporodó tapasztalati anyag rendkívül sokoldalúvá vált, és sokszor érdekes, de túl aprólékos eredményeket adott.
Vezetőnk, Lev Burke, minden este vacsora után nyitotta meg a szokásos tapasztalatcsere– és programjavaslati megbeszélést. A rendszer az volt, hogy szakmák szerint egy-egy társunk röviden és a lényegre vonatkozóan beszámolt csoportjának tapasztalatairól. Ha jónak látta, esetleg javaslatot is tett valaminek a kutatására. Ez utóbbiakat is össze kellett egyeztetnünk az expedíció általános céljaival.
– Kedves barátaim! – kezdte ezen az estén Burke – ma izgalommentes napunk volt. Nem tudom, ez annak következménye-e, hogy a Vénusz most már minden, a Földtől eltérő sajátságosságát bemutatta nekünk, vagy pedig ma véletlenül nem nyomtunk meg semmi »szenzáció-gombot«. (Ezzel Burke egy közismert, szellemes elektromos gyermekjátékra célzott, amelynek használatakor sohasem lehet előre tudni, hogy milyen effektus fog mutatkozni.)
– Azt hiszem, ez utóbbiról lehet csak szó – vetette közbe dr. Arling.
– Úgy vélem azonban, önök is egyetértenek velem, ha azt mondom, hogy részben a körülmények rendkívüli újszerűsége, de részben talán kissé saját hibánk miatt is... és ebben én vagyok a fő bűnös... túlságosan beleestünk az apró részletek kivizsgálásába. Igen, tudom, részletekből tevődik össze az egész. De nekünk a Vénuszra mint kozmikus egységre vonatkozó néhány nagyobb, a Földön eddig fel nem derített problémát is meg kell oldanunk. Sajnos, a Helgán való tartózkodásunk ebben elég keveset vitt előre bennünket. Jó lenne, ha a csillagász kollégák a többi szakmák vezetőivel együtt megfelelő tervet állítanának össze. Ezt azután össze fogjuk hangolni lehetőségeinkkel.
– Azt hiszem – folytatta Burke –, világosan áll előttünk, hogy mi a részletfeladatok parányi százalékával sem tudnánk megbirkózni, még évek hosszú során sem. Márpedig itteni tartózkodásunk korlátolt időtartamú. Az emberiség történetében első ízben nekünk sikerült valósággá váltani a régi álmot, egy nagyobb testvérbolygó meglátogatását. Mi már tudjuk, hogy megfelelő segédeszközökkel földi társaink folytatják majd az általunk megkezdett munkát, ha állandó megtelepedésre egyelőre kevés is a remény. Tehát arra kérem önöket, hogy szakmai téren a lehetőség szerint inkább a nagyobb vonali, ha szabad magamat így kifejezni, kozmikus vonatkozású elvi kérdések felderítésére koncentrálják nagy tudásukat, és a kisebb részleteket engedjék át a bennünket követő csoportoknak.
Burke most is fején találta a szeget.
...Az éjszaka is nyugodtan telt el. Ügyeleteseink nem zavarták meg pihenésünket. Az űrhajóink belső légterét szabályozó oxigénfejlesztők és széngáz-elnyelők, hőszabályozók stb. kifogástalanul működtek.
Igaz, hogy Burke e téren sem ismert tréfát, és mindennap azonos időpontban maga ellenőrizte az űrhajósok jelentését. Ezt annak, aki a beszámolót tartotta, filmleadással kellett kísérnie. Burke figyelme kiterjedt a legkisebb részletekre is. Sok millió kilométert tett már meg, különféle típusú űrhajógépeket vezetve, kitűnő szakember volt. Volt tekintélye! És szigorúsága ellenére nagyon szerettük.
Egy reggel – éppen étkezési idő volt – a nagy adó-vevőből hangfoszlányok kezdtek előtörni.
Mintha villám vágott volna közénk, úgy ugrottunk fel.
– ...Halló, Vénusz – hangzott rekedten és fátyolozottan. – ...Helga óta nincs... hír rólatok... jelzésteket... – Most egy kissé felerősödött a vétel. Tholt, mint az őrült, pattant az adó parlefotonhoz.
– Pszt!	– intettek a többiek.
– Halló, Vénusz! Sugározzatok... rányba. Életjelt kérünk. – Most megint elhalkult, csak zavaros szó– és fényfoszlányok jelentkeztek a parlefoton maximumra felerősített vevőberendezéséből.
– ...expedíció... Humaniára... – minden idegszálunk megfeszült, úgy figyeltünk – ...elindulása...
Majd mintha a cereszi »laboratórium« adóterme s benne néhány kutatótársunk elmosódott arcvonása villant volna fel az opállemezen, s utána... süket csend.
Tholt villámgyorsan kapcsolt, erősített és szinte eszelősen kiáltott a készülékbe:
– Halló, Ceresz... Halló, Föld... Élünk... Hívástokat most fogtuk először, vénuszi légköri ionizáció miatt sem venni, sem adni nem tudunk. Jól vagyunk. Ne aggódjatok értünk. Állandóan hívjatok, mi is azt tesszük.
Semmi válasz.
Azután csüggedten tárta szét két karját, mintha azt akarta volna mondani, hogy ő nem tehet semmiről.
– Hallottátok? – kiabálta a mellette álló Gionevelli.
– Mi ez? Halló... most miért nem folytatódik... Hát itt meg kell bolondulni. Ugye megmondtam, hogy a gép hibátlan?!
Igen, minden ugratás, minden bosszantás ellenére mindig kitartott emellett, pedig mi – őszintén szólva – kissé kételkedtünk néha benne.
Mégis a fizikusoknak volt igazuk. A Vénusz légköre e tekintetben is más volt, mint a Földé.
– Mennyi probléma, mennyi látszólagos ellentmondás – sóhajtott Lénárd Pál, a Gamma fizikusa.
Egyes szakmai csoportok kiváló együttes munkát végeztek. Magunk is láttuk, hogy például a csillagászok Al Kuiper vezetésével, vagy az atomfizikusok Alex Oparinnal az élükön, de mások is, szisztematikus munkával, sorba véve a kínálkozó jelenségeket máris olyan eredményekhez jutottak, amelyekre büszkék lehettek. Ez volt a helyzet a szakcsoportok többségében. De sajnos nem mindegyikben.
Egyik legfontosabb osztályunk – a biológusoké – korántsem volt ilyen egységes. Mintha mindegyik tagja csak saját magának dolgozott volna, attól tartva, hogy kollégája – saját földi dicsőségére – elorozza tőle valamelyik felfedezését.
Ez földi viszonylatban is eléggé szokatlan volt. Hát még itt. És ezért én magamban vezetőjüket, Irwing Reyrt hibáztattam.
Hiú volt saját tudományos sikereire és magának tartotta fenn őket. Így azután két társa, dr. Schramm és Krigosz szintén maguknak dolgoztak.
A legérdekesebb emellett az volt, hogy ezt meg kifogásolta Reyr. Pedig talán éppen a biológia területén kínálkozott a legdúsabb aratás.
Egy este Abd el Manar, a virológiai tudomány igen jónevű művelője bemutatta nekünk érdekes felfedezését.
A parlefoton opállemezére 800 000-szeres nagyítással felvetített egy olyan baktériumfajtát, amelyet – mert a Földön ismeretlen volt – Luna 4-nek nevezett el. A 2 centiméteres nagyságban jelentkező pálcikák parányi csillangóikkal úgy úszkáltak a tápfolyadékban, mint apró halak az akváriumban. Egyszerre néhány gömb alakú valami jelent meg köztük, mire valamennyi Luna 4 formálisan menekülni kezdett. A gömbök utánuk. Most láttuk csak, hogy ez utóbbiak testéből alig észrevehető, hosszú vibráló karok ágaznak szét, és ezekkel megragadják a náluknál legalább kétszázszor nagyobb jámbor Lunákat. Valami lilás színű folyadék áramlott a karokon át az áldozatok felé, amire azok megbénultak és lassan darabokra hullottak.
– Hát ez idáig a Földön sem újság – magyarázta Abd el Manar. – Fagocita vírusok. Legfeljebb a ragadozás módja újszerű. És még valami, amit már régen feltételeztünk. A megtámadott baktériumok nem pusztulnak el véglegesen, hanem néhány nap múlva e roncsokból – mutatott a megsötétedett darabokra – új, még parányibb »élő kristályok« keletkeznek, amelyek, s ez a felfedezés lényege, képesek elpusztítani előző támadóikat, bármilyen fajta baktériumok vagy vírusok is azok – mondta Manar, kikapcsolva a parlefoton ultramikroszkóp vetítőjét. – Mint nagyértékű felfedezést be kell jelentenem Flitt Harwey gyógyszervegyész kollégám tanulmányát is. Az a növényi anyag, amely a néhány nappal ezelőtt megismert növényi ragadozó testéből származik, eddigi közös kísérleteink eredménye szerint pillanatok alatt szintén elpusztít mindenfajta baktériumot és vírust. Ha ennek az anyagnak kis mennyisége emberekre ártalmatlanná tehető, mint gyógyszernek nagy jövőt jósolok neki. És Harwey-nek is.

Arthur Gavshon, szeretett, halkszavú vegyész társunk nincs többé.
Sírás fojtogatja torkunkat, nem tudunk belenyugodni a meg nem változtathatóba.
Gyilkosa egy tenyérnyi nagyságú növénylevél, amely különös és szemünk előtt pillanatok alatt végbemenő színváltozásával keltette fel figyelmét. Vegyelemezni akarta, és kísérlet közben csupasz kezére ömlött a növény kipréselt leve. Fél óra múlva megszűnt a szíve dobogni. Dr. Arling és két társa emberfeletti munkája, Kaleinnen szívoperációja hasztalan küzdött a Vénusz előttünk ismeretlen biológiai erőivel.
Hányszor figyelmeztetett mindannyiunkat éppen szegény Gavshon, hogy soha csupasz kézzel ne nyúljunk semmihez!...
Negyvenheten maradtunk. Két jeltelen és egy jelzett sír az ára eddig annak, hogy az emberi ész harcba mert szállni most a Vénusz titkainak feltárásáért

Észak felé vettük utunkat. A rossz látási viszonyok miatt lassan és alacsonyan repültünk most is. A sötétség beállta előtt ismét leszálltunk, igyekezve a landolási hely megválasztásánál felhasználni eddigi tapasztalatainkat.
Annyit már idáig is megállapítottunk, hogy a vénuszi tengerek felszíne a bolygó felületéhez viszonyítva minden valószínűség szerint legalább másfélszer annyi, mint a földieké.
Térképeztünk, ahol csak lehetett. Hegységeknek, lapályoknak, folyóknak és tengereknek elnevezéseket adtunk, megörökítve elsősorban elhalt társaink emlékét.
Dél felé különös jelenséget vettünk észre. A távolban óriási, sötét torony körvonalai látszottak.
– Tájfun – vélte Van-Ten –, csak jóval nagyobb, mint a földiek. Jó lesz minél messzebbre elkerülni. Nem ismerjük a vénuszi légörvények erejét, de semmi okunk sem lehet a bizalomra.
Majdnem elkéstünk. A légnyomásjelző mutatója hirtelen leesett, és az örvény szívó hatása már innen, talán százötven kilométer távolságból is érvényesülni kezdett. Helikóinknak alig volt támaszuk a megritkult levegőben. Nagyokat zuhantunk, és a mágneses tájolók irányváltozást regisztráltak.
– Sugárhajtásra átkapcsolni! – adta ki Kliff Karter az utasítást. – Irány észak! Fel 3500 méterre!
alattunk kavargott a sűrű felhőzet, s egy pont... dehogy pont, nyolc-tíz kilométer átmérőjű örvény... körül vastag felhőgyűrűk rohantak veszett gyorsasággal. Feljebb kellett mennünk, mert a műszerek még ebben a magasságban is erősen reagáltak a lenti jelenségekre.
Ötezer méter magasan állapodtunk meg. Felettünk ritka, alattunk sűrű köd gomolygott, és a Nap néha-néha áttörő sugarai káprázatos színorgiát rendeztek.
– Mit gondolnak, hány megawatt energia végzi most alattunk romboló munkáját ebben a ciklonban? – kérdezte Van-Ten.
– Bármennyit lehet mondani, hiszen úgy sincs ellenőrzési lehetőség – mondta tréfásan Alf Reid gépészmérnök.
– Halljuk expedíciónk legifjabbikát, kiváló kötéltáncosunkat – ingerkedett Pike-Nirre Patakival.
– Hát... ha a szél sebességét és az áramló levegő tömegét ismerném, talán tudnék valami megközelítő számadatot mondani – felelte emez.
– Igaza van – folytatta Van-Ten. – Persze még egy tucatnyi, de mindenesetre már másodrendű tényező is szükséges lenne. Például a Vénusz tengelykörüli forgási sebessége, a felkavart víz tömege és hozzá hasonlók. Földi viszonylatban egy ilyen tornádó megközelítőleg 4o milliárd megawatt energiát fogyaszt. Azt hiszem, hogy ha itt a Vénuszon ennek kétszeresét veszem, nem sokat tévedek.
– Mit jelent mindez a Nap által csak a Földre kisugárzott évi 231 billió lóerőnyi energiához vagy a Nap óránkénti 15 milliárd tonna sugárzási anyagveszteségéhez képest. Jóformán semmit – vette át a szót Al Kuiper. – Nehezen szokunk hozzá a kozmikus méretekhez. Viszont az is igaz, hogy a Földön életünk folytonos javításához, a kozmikus távolságok legyőzésén kívül, más, hasonló méretű jelenség felhasználása egyelőre nem szükséges. De mégis kutatnunk kell ezek okát is, mert minden valószínűségünk megvan arra, hogy idővel fel fogjuk használni energiájukat. Talán az lesz az emberi fejlődés csúcspontja, amikor majd minden munkát a makro– és mikrokozmosz örökké működő erői végeznek el helyettünk.
Igen. Kuiper szavai pontosan tükrözik századunk általánossá vált gondolkozásmódját. »Mindent, ami használható, a Föld egész emberiségének szolgálatába állítani!«
...Az orkán miatt jó darab utat kellett berepülnünk, és sötétedett már, amikor leszálltunk. Megtettük a szükséges óvintézkedéseket, és már nem szálltunk ki a gépekből.
Ez este különösen élénk volt a »társalgó«.
A legújabban elért kutatási eredmények és Lev Burke minapi kedves és felvillanyozó szavai nyomán újra pezsgésbe lendült a kutatók kedve, megélénkültek a viták.
...Reggel pompás volt az idő. Mintha mostani helyünkön valamivel ritkábbak lettek volna a felettünk úszó fellegek. A napfény jobban árszűrődött rajtuk, és a külső hőmérők mégsem mutattak többet 35-40 foknál. 
Az ügyeleteseket kivéve mindenki kibújt a bárkákból. Negyvenen különféle csoportokra oszolva kezdtük a felderítést. A kis helikopter őrzőangyalként körözött felettünk.
Jó napot fogtunk ki.
Biológusaink első dolga volt, hogy a behúzott nagy rovarfogó xurolháló tartalmát átvizsgálják. Ez nem volt egészen veszélytelen munka, hiszen ki tudja, miféle mérges állat kerül kezükbe. Háromszoros xurolkesztyűvel és erős védőruhában láttak munkához: egymás után emelték ki a fantasztikusnál fantasztikusabb formájú »repülő«-ket.
Vegyi konzerváló gázanyaggal töltött könnyű xurolládáik egymás után teltek meg. Voltak itt félméteres repülő »pókok« (igyekeztünk mindent a Földön megszokott formákhoz hasonlítani), óriási hártyás szárnyú... micsodák... talán vénuszi szúnyogok. És száz meg száz, a földiekhez még elvi felépítésben is alig hasonló élőlény.
Találtunk egy tányér nagyságú repülő rovarfélét, amely úgy világított, mint egy jó minőségű földi izotóplámpa. Egy méteres »kígyót«, amelynek vagy harminc szárnya volt. De mai fogásunk legkülönösebb állata egy zöld színű, tüskés »léggömb« volt. Olyan kókuszdió nagyságú. Légi utazásában úgy működhetett, mint a mi tengeri tömlős állataink, és saját testében állította elő a Vénusz levegőjénél könnyebb gázkeveréket. Lehetetlen lenne itt felsorolni a vénuszi légben élő lények temérdek változatát. Pedig ez csak egy kis rövid »légi halászat« volt. Mennyi lehet még ezeken kívül?
Közben három geológusunk lehívta a kis helikoptert azzal, hogy szeretnének fél órára kirándulni a közeli hegyekbe. Elindultak, de fél óra se telt el, máris azt kérték, hogy estig meghosszabbíthassák kirándulásukat.
Burke megengedte, de csak azzal a feltétellel, hogy az irányt és a pontos távolságot harminc percenként jelenteniök kell. Csatlakoztam hozzájuk.
Olyan növényféléket találtunk, amilyeneket a Földön elképzelni sem lehetett. Éppen Krigosznak, a Gamma biológusának csoportjában haladtam. Figyelmeztetett, hogy nézzük meg jól az előttünk levő, elég magas törzsű, furcsa növényt.
– Vajon mi lehet az oldalán az a csőszerű képződmény? – kérdezte Krigosz hű társa, Picot.
Néztük, nézegettük, fényképeztük, de egyikünk sem jött rá arra, hogy mi lehet a rendeltetése.
– Nézzék ezeket a kétlevelű növényeket! – mutatott Krigosz egy csomó alacsony, alig fél méteres, sötétvörös színű, vékony és egymással teljesen szembenálló két levélből álló kardszerű fűfélére. – Távoli rokona a mi délamerikai tájolónknak.
– Micsodának? – kérdeztem csodálkozva.
– Úgy, ahogy mondom. Ezeken a két levél mindenkor úgy helyeződik el, hogy az északi, illetve a déli mágneses pólus felé mutatnak.
E pillanatban Krigosz zsebakkumulátorából fél méteres, lila elektromos szikra pattant ki éles szisszenéssel.
Krigosz mint a villám fordult hátra és egy magas, gömb alakú növényre mutatott.
– Vigyázat! Ennek elektromos védőfegyvere van! Még jó, hogy teljesen szigetelve vagyunk. Ki tudja, mire képes. Menjünk a közeléből!
Krigosz egész extázisba esett.
Egyik társunk, bármilyen óvatosan lépkedett is, lábával súrolt egy kis tömzsi bokrot. Az hirtelen gömbbé zsugorodott össze, azután valami folyadékot vagy sűrű port lövellve ki magából, vagy tíz lépéssel tovaugrott.
– Nos, mit szól ehhez, kedves krónikásom? – kérdezte Krigosz ragyogó szemmel. – Vajon hajlandó lesz-e megismételni ezt a mutatványt, hogy filmre kaphassam?
Egy kisebb erdő széléig jutottunk. Bemenni nem mertünk. Szomorú tapasztalataink voltak már e téren. Meg azután nem akartunk semmiféle nagyobb állattal találkozni, még a nagyerejű elektromos fegyvereink védelme mellett sem. Inkább visszafordultunk a nyílt terepre s más úton mentünk vissza hajóink felé.
Vénuszi idő szerint pontosan hét órakor kellett hazaérnünk. (Parányi, atommagenergiával hajtott kronométereink most már csak a vénuszi időt mutatták. Ez a találmány több száz éves volt, de mi oly magas tökélyre fejlesztettük, hogy az órák 150 évig kifogástalanul működtek.)
A kitűzött időre baj nélkül futott be mindenki. Éhesen, porosan, fáradtan, de csillogó szemekkel.
Ilyen vásári lárma még sohasem töltötte be a három hajót. Mindenki egyszerre beszélt, hogy felfedezésével mielőbb eldicsekedjék.
De volt is mivel.
A geológusok elmondták, hogy a közeli hegy vulkáni eredetű, és több millió tonnára becsülték a benne rejlő nemesérceket. Emellett csillám, turmalin, magas értékű földpátok (talán inkább vénuszpátok?), ritka fémek – mint cérium, prozeodim, terbium, lutécium – tömegével fordultak elő.
Most jött be Abd el Manar a közös társalgóba. Az ő arca is ragyogott. – Nos kollégám – kérdezte Arling doktor –, jól töltötte szabadságát?
– Sajnos az én eredményeimről csak napok vagy hetek múlva adhatok felvilágosítást. De az tény, hogy 72 darab xurolkémcsövemet raktam meg ma különféle helyekről szedett baktériumtelepekkel. Igen jó aratás – mondta kezeit dörzsölve.
Lénárd Pál, Oparin, Ira Jett, Belouszov a tegnapi foszforeszkáló kristályokra vetették magukat. Vegyészeink segítségével megállapították kémiai összetételüket és atomrácsszerkezetük milyenségét.
Nikolet oceanográfus a tengervíz elemzéséből kiderítette, hogy az – valószínűleg a légkör magasabb széndioxid-tartalma miatt – roppant nagy mennyiségben tartalmaz oldott állapotban levő fémet.
Csak csillagászaink szontyolodtak el, amikor összehasonlították a többi szakma dús aratását az ő néhány maroknyi kalászukkal.
– Ne búsuljanak, uraim – mondta Pike. – Fogunk mi még önök előtt térden állva hálálkodni azért, hogy hazavezetnek bennünket ebből a csillagdzsungelből.
Ha sejtette volna, hogy mennyire igazat jósolt!”

XII. Fejezet

LÁZADÁS

(Kuper naplójának folytatása)

„Már második napja különös érzés lett úrrá felettünk.
Talán nem is fordítottunk volna különösebb figyelmet rá, ha Layla Ahmed, kedves gasztrobiológusunk – élelmezésünk irányítója – nem panaszkodott volna makacs látási zavarokról. S addig emlegette panaszait, hogy végül mi többiek is csatlakoztunk hozzá, mert valamennyien ugyanazt éreztük, ha talán kisebb mértékben is, mint ő.
Konyhaséfünk idegrendszere annyira érzékeny volt, hogy azon még maga Arling doktor is elcsodálkozott.
Úgy reagált esőre, szélre, légnyomásra és elektromos légköri telítettségre, hogy az ilyen rendeltetésű műszerek egész sorát helyettesíteni tudta volna. Kitűnő médium volt orvosunk kutatásaihoz, s ha Layla azt jelezte, hogy »ma éjjel vihar lesz«, akkor nyugodtan megtehettük a szükséges óvóintézkedéseket, noha műszereink még nem regisztráltak semmi változást.
Dr. Arling, Kauno sebész és Abd el Manar virológus tanácskozásra gyűltek össze, hogy kiderítsék a közös baj okát. Logikusnak látszott, hogy az általános látási zavar valamilyen közös okra vezethető vissza. A megbeszélésbe bevonták később a fizikusokat is, újra vegyelemezték a légmintákat, a »sugarasok« pedig rejtett sugárzások után kutattak. A biológusok sem maradtak tétlenül. Az eredmény: egy csomó feltevés, de semmi pozitívum.
De harmadnapra elmúltak a tünetek. A túl érzékeny Layla sem panaszkodott. Jött azonban más, újabb és szomorúbb meglepetés.
Dél felé Tholt – minden előzmény nélkül – indulatosan földhöz vágta a kezében tartott kulcsot s felkiáltott:
– Nem bírom ezt az átkozott társaságot!
Kirohant a zsilipkamrába és minden bejelentés nélkül magára dobálva felszerelését, elhagyta a hajót.
Összenéztünk! Milyen furcsa! Mintha csupa idegen volna körülöttünk. A szemekben a türelmetlenség lángjai villantak fel.
– Igaza van Tholtnak! Kibírhatatlan az, hogy így össze legyünk láncolva kiáltotta vérvörös arccal Walt King. – Több szabadság kell! – És Tholt után ment.
Néhány perc múlva King és Tholt a kis négyszemélyes kutató-helikopteren eltűnt a vénuszi borongós félhomályban.
Megdöbbentünk e szokatlan és megbocsáthatatlan fegyelmezetlenség láttára? Nem! Különös, de egyáltalán nem. Sőt, irigyeltük őket!
Valami megmagyarázhatatlan kihívó ingerültség vett erőt rajtunk. A legszívesebben összeverekedtünk volna, hogy izgatottságunkat levezessük. És ezzel a vágyunkkal kapcsolatban a legcsekélyebb gátlást vagy szégyent sem éreztük.
Nagy családunk minden tagja ellenségnek nézte a másikat. Durva szavak kezdtek röpködni, hisztériás veszekedés tört ki a nők között.
Burke kétségbeesetten próbált rendet teremteni. Ő meg Kuiper, Bittár professzor, Nikolet és általában az idősebbek mintha nyugodtabbak lettek volna.
Persze mindezek, amiket most utólag leírok, bennem is csak úgy élnek, mint felébredéskor a gyorsan elsuhant álom foszlányai. Akkor, amikor ezek az események lejátszódtak, tudatosan semmi sem rögzítődött meg.
Végre Arling doktor segített. Valami gyógyszert kényszerített belénk, s ettől néhány perc múlva lecsillapodtunk, azonnal elfelejtve mindent, ami néhány perccel ezelőtt történt. Csak zúgó fejfájást éreztünk.
Estefelé visszaérkezett Tholt és King is. alig ismertünk rájuk. Arcuk bíborvörös volt, szemük kidülledt, és mintha vad megszállottság kerítette volna hatalmába őket. Félrevonultak a többiektől, bementek egy külön szobába és ott tárgyaltak egymással.
Flitt Harweyt, gyógyszerésznőnket, aki Arling doktor utasítására gyógyszert vitt be hozzájuk, úgyszólván kihajították.
Lepihentünk. Idegállapotunk csendes vihara csak másnap fejlődött orkánná. Úgy kezdődött, hogy senkinek sem kellett a reggeli, és szegény Laylát meg önkéntes segítőtársát, Bettini vegyészdoktornőt a pokolba irányították »mérgezett kotyvalékaival«.
Tholt az asztalt verte és szidta Burkét, követelve, hogy oszoljon fel ez az »átkozott banda« (ez lett a szavajárása), és a három hajó mindegyike a saját belátása szerint folytassa vagy ne folytassa munkáját. alakuljanak új csoportok.
Walt King, ez a szelíd fiú, magából kikelve szidta a nőket, mint minden baj okozóit, és követelte, hogy különítsék el őket teljesen.
Krigosz, Gionevelli, Kauno sebész és még sokan mások dühödten támogatták a három hajó szétválasztásának a megbomló agyak extázisában megfogamzott ideáját.
Se Burke, se Arling, se mások – akik még többé-kevésbé ép eszük birtokában maradtak – nem voltak képesek rendes útra terelni a megszállottakat. Később ők maguk is elvesztették hidegvérüket, és nem logikusan, hanem izgatott, parancsoló hangon beszéltek, követelőztek, sőt durván sértegettek is.
Ekkor King felugrott.
– Gyere, Tholt! – kiáltotta –, és jöjjön az, aki velünk tart. A Béta 15-tel indulunk.
Néhányan, akikben még megmaradt az öntudatnak egy szikrája, elálltuk útjukat, de Tholt vérben forgó szemekkel nekik rohant és teljes erővel arcul ütötte Irwing Reyrt.
Az őrület tetőfokára hágott. Tucatnyian követték a távozókat. A tumultusban nem is törődtünk vele, hogy kik azok, és két perc múlva a Béta 15 már a levegőbe lendült, majd a rakéták maximális bekapcsolásával pillanatok alatt eltűnt a vénuszi ég örökké komor felhőtömegében.
Néhány perc múlva a szökevények üldözésére a másik két hajó is felröppent. Számba vettük hirtelen, hogy kik maradtunk együtt. Az idegek lassan csillapodni kezdtek. A Lunán tizenhatan, a Gammán tizennyolcan, tehát összesen harmincnégyen voltunk.
Vaktában északi irányt vettünk, mert lokátoraink hiába köröztek, parlefotonjaink hiába hívtak – semmi választ nem kaptunk az eltűnt gépből. alig egy órát repültünk, megtéve vagy 800 kilométert, egyszerre ólmos fáradtság nehezedett tagjainkra. A pilóták azonnali leszállást sürgettek, mert máris képtelenek voltak műszereiket figyelni, s a kormány kicsúszott kezeik közül.
Dr. Arling utasítására mindnyájan háromszoros adag Kordamint – vérkeringés-stimulálót – vettünk be, és az oxigénadagolókat is 50%-kal magasabb teljesítésre kapcsoltuk át. Majd magasfrekvenciájú árammal próbáltuk felrázni zsibbadó idegeinket. De minden hiábavaló volt. Néhány percig hatottak s utána még jobban összecsuklottunk.
Leszálltunk, s jóformán azt sem tudtuk, hogy megfelelő helyen-e. Még annyi erőnk volt, hogy bekapcsoljuk a kontrollautomatákat, azután hirtelen valami süket és mély kábultságba zuhantunk.
Rövid vagy hosszú ideig tartott ez? Csak nagy nehezen tudtuk megállapítani, hogy csaknem tizenhat órát töltöttünk ebben az állapotban, és amikor lassan felocsúdtunk, egymást kérdezgettük, hogy mi történt.
Valami kevés és ködös emlék azért maradt az agyunkból majdnem teljesen kiesett események körvonalaiból, de sehogy sem tudtunk egységes, összefüggő képet összehozni, sem a veszekedésekre, sem a botrányra, de még arra sem emlékeztünk, hogy a Béta 15 elszakadt tőlünk. Sőt, még azt is elfelejtettük, hogy mikor és miért jöttünk el előző táborhelyünkről.
Megpróbáltuk összefűzni azokat a foszlányokat, amelyek némelyikünk emlékezetében összefüggéstelenül megmaradtak. Kísérletünk meddő maradt.
– Csaknem 99%-os amnézia – sóhajtott fel dr. Arling, stimuláló gyógyszert osztva ki köztünk.
A valószínűséget legjobban megközelítő képet Layla Ahmed tudta kipréselni emlékezetéből, mi meg sután hallgattuk szaggatott előadását, és – őszintén szólva – annak jó részét kitalálásnak vagy túl érzékeny idegrendszere beteges működésének tekintettük.
– Sajnos – szólalt meg Burke Layla elbeszélése után – mindez, amennyire most már én is fel tudom idézni a tegnapelőtti eseményeket, valóban így történt. Most meg kell keresnünk ennek okát, hogy elkerülhessük jövőbeni megismétlődését, és meg kell beszélnünk, hogy miként kutassuk fel elveszett társainkat.
Dr. Arling csendesen beszélni kezdett:
– Ami az első kérdést illeti, már négy nappal ezelőtt különös idegrendszeri nyugtalanságot éreztem; azonnal figyelni kezdtem magamat, feljegyezve minden rendellenességet. Vizsgálatokat végeztem önmagamon még azelőtt, hogy a fizikusok és biológusok kezdtek volna foglalkozni az okok keresésével.
– És talált valami rendellenességet? – kérdezte Lénárd.
– Igen. A nagyagy kéregállományának elektromos impulzusa rendkívül ingadozóvá lett. Hol lassult az idegpályákon az ingerek vezetése, hol meg a »központ« túlértékelte az impressziókat. Persze mindezt műszereink mutatták ki, hiszen szubjektíve engem is elért... ha nem is teljes mértékben... az a külső behatás, amely idáig vitt bennünket.
– De hát az égre! Mi volt ez? – kérdezte Van-Ten. – Mi semmi, a rendestől eltérőt nem találtunk!
– Pontosan nem tudom. Abból a feltételezésből indultam ki, hogy...
E pillanatban halk, majd lassan erősödő és újra elhalkuló S. O. S. jelzéseket fogott fel parlefotonunk.
Burke mint a rugó pattant fel:
– Erősíteni! Halló, itt Luna 4! Halló Béta 15? »...Segítsetek, elmerülünk!!!...«
– Halló, Béta 15! Itt Luna 4. Fogjátok jelzésünket? Válaszoljatok!
»...– Halló, Luna, halló, Gamma! Bajban vagyunk, siessetek. Jelző fénybombáink már elfogy...« – itt újra elhalkult az adás.
– Szörnyű! Nem tudják venni adásunkat – kiáltotta Burke.
Most újra felhangzott: »...Save our souls! Save our souls! S. O. S., S. O. S.!« Utána ismét csend. Idegeink a szétpattanásig megfeszültek. Majd megint... »S. O. S. Bitumen tóban süllyedünk. Még hat órát tudjuk tartani magunkat...«
Forgó sávban sugároznak! Megtalálhatjuk őket, csak maradjunk mindig a jelzés maximális erősségének irányában. És csak módjuk legyen folytatni a jelzést.
– Gamma! Indíts! Felszállni. Elöl Luna 4. Belouszov vegye át az iránytartást! Tenju, rakétákat be. Sebesség 50%!
És a két gép máris fenn volt. Gyorsan emelkedtünk.
– Halló, Béta 15! Jövünk, tartsátok magatokat – folytattuk adásunkat. – Erősítsétek a maximálsávot! Hol vagytok?
»...– Süllyedünk. Gépet kiszabadítani nem tudjuk. S. O. S., S. O. S.«

A Béta 15 – lázadó utasaival – két órán át 6000 méter magasságban száguldott, s ez elég volt ahhoz, hogy lakói újra normális öntudatra ébredjenek. Rémülten vették észre, hogy mit tettek. Azonnal hívni kezdték a Luna 4-et, de semmi választ nem kaptak. Tholt a parlefoton adóvevőn kereste a hibát. Próbáltak fényjelzéseket adni, keresték lokátorral a többi gépet. Minden eredmény nélkül.
Már nem volt más választásuk, le kellett szállniok. Fényszóróik nagy, sima, szürkés felületet mutattak, és Walt King »letette« az elrablott hajót.
Klára egy szót sem szólt, nagy kék szemei szokatlanul fénylettek. Ana Stonica nyugodt hangon kérdezte Salah Bittárt:
– Mi volt, mi történt velünk? Mintha valami rossz álomból ébrednék. Miért szakadtunk el a többiektől?
– Most ezt ne kutassuk, barátaim – felelte Bittár. – Pihenjen le mindenki, én ügyeletet vállalok a reggeli szürkületig, s közben kezelni fogom a hívóberendezést. Ha választ kapok, felköltök mindenkit. Remélem, sikerülni fog.
Hajnali négy óra tájban a riasztó búgására ébredtek. Pillanat alatt talpon volt mindenki.
– Megtalálta őket? – volt első kérdésük.
– Sajnos nem. Valami baj van – felelte Bittár. – Jöjjenek velem!
Kimentek a zsilipkamrába. Az ajtó nyitva volt, és rajta keresztül valami fekete nyúlós anyag kúszott be és ellepte a levezető lépcső jó részét.
– Bitumen – mondta Salah Bittár.
Az első pillanatban nem értették, hogy mit akar ezzel mondani. Agyuk semmi veszélyre nem kapcsolt. De ez a szellemi tompaság csak egész rövid ideig tartott, azután egyszerre rádöbbentek helyzetük tragikus voltára.
– Bitumen tóra szálltunk le és most lassan süllyedünk benne! – kiáltott fel Ana Stonica.
– Sajnos, igen. Walt – szólt oda Kingnek Bittár. – Kíséreljük meg helikopterekkel kihúzni a hajót. Rakétát semmi esetre se kapcsoljon be, mert a hőtől megolvadt aszfaltból kitörő gázok feltétlen robbannának.
King beindította az összes horizontális szárnyakat. A hajó recsegett, ropogott, de egy hajszálnyit sem moccant. A sűrű földszurok tapadásának legyőzésére kevés volt a helikopterek ereje.
Verítékes homlokkal nézték King és Tholt erőfeszítéseit. Ez utóbbi még mindig a sugárleadó hibáját kereste.
– Nem merek erősíteni – szólalt meg King. – A túlerőltetéstől kiszakadhatnak a helikószárnyak vagy a tengelyek.
Lelassított, újra erősített. A légcsavarok kísértetiesen sivítottak, a hajó eresztékei remegtek. Abban reménykedett, hogy ha csak pár centiméternyire is felemeli s utána visszaereszti a hajót, lassan majd sikerül növelni ezt a távolságot, és a súrlódástól felmelegedő bitumen kötöttsége is meglazul talán. Sajnos, semmi eredmény sem mutatkozott. Sőt, amikor leállította a szárnyakat, a hajó újabb öt centimétert süllyedt.
Tudták, hogy elhagyhatják a hajót, hiszen a bitumen tó felszíne elég szilárd ahhoz, hogy rajta gyalogosan valahogy partot érjenek. De ez is biztos pusztulás. Jelzőberendezés nélkül soha meg nem találják őket. Honnan vegyenek élelmet, vizet, oxigént, ha a hajó elsüllyed... Volt néhány Bittár-rakétájuk. Ezeket útnak indíthatták volna, hogy segélyt kérjenek. De merre? Északra? Keletre? Mintha egy palackot dobnának a tengerbe.
Újra fotonbombát lőttek fel. Vakító fényt árasztva robbant 8000 méter magasan.
A hajó tíz percenként három centimétert süllyedt. Hamarosan összecsap felettük a könyörtelen fekete massza.
Walt Klárára nézett. A férfi arcára a szenvedés kétségbeesett kifejezése rajzolódott ki. Nem az elpusztulás előtti halálfélelem volt ez, hanem az önvád. Hiszen ő is részes benne, hogy Klára és a többiek ebbe a helyzetbe kerültek. Gyilkosa lesz társainak és köztük Klárának is – akiért az életét is feláldozta volna. De hát miért tette mindezt? Miért?
Klára megértette a fiú vívódását. Odalépett hozzá:
– Walt! Ne kínozza magát! Adja a kezét és csókoljon meg...
A hangtalan zokogástól Walt megremegett.
– Talán még van remény – vigasztalta Klára, a kezét simogatva.
...Bittár elrendelte a hajó kiürítését. Szerencsére a tó partja mindössze egy kilométerre volt.
Egy csoport szerelt, két csoport pedig megkezdte a kihordást. Tholt adógépe működni kezdett, de venni nem tudott.
Peregtek a percek, félórák s múltak az órák. A gép süllyedése meglassult, mert sikerült az elülső szárnyakat kiterjeszteni. A hátsó rész ezáltal mélyebbre került.
Némán, összeszorított fogakkal dolgoztak. Azt sem tudták, hogy ér-e valamit adásuk, pedig csak ebben reménykedhettek. Nézegették, hogy mit vigyenek ki még az egyre süllyedő hajóból. Ez is kellett, azt sem lehet itt hagyni! Bittár határozott. Először az életfenntartáshoz feltétlen szükséges kisebb tartalékgépeket, majd az élelmiszert és a hírközlő eszközöket. Folyt az izzadság mindnyájukról, kiszáradt a torkuk, de a vízzel most már takarékoskodniuk kellett. Pihenő nem volt egy percnyi sem, és nem kímélték magukat.
Négy óra múlva távoli, igen halk dörgés foszlányai ütötték meg fülüket. Ezeket már ismerték. A felhőkön megtörő mennydörgés vihar közeledtét jelezte. Csak ez hiányzott még!
– Nem, ez nem mennydörgés – kiáltott fel izgatottan Tholt a radar forgatómotorján babrálva.
E percben az ernyőn két gyorsan növekvő pont jelent meg.
– A Luna és a Gamma! – kiáltozták. – Segítségül jönnek!
Átölelték egymást és összevissza kiabáltak örömükben, majd az irányt mutogatták, ahonnan jönnek. Mintha újra eszüket vesztették volna.
– Az összes reflektorokat bekapcsolni! – kérte Bittár.
Hatalmas, derék vastagságú fénypászták kúsztak fel és vakítóan villództak a magasan szálló felhők között, az utolsó fénybombák tompa dörejjel szólaltak meg. A kis tartalék-parlefotonban megszólalt Burke hangja:
– Fényszórókat leoltani! Mi a helyzet?
A két gép már felettük lebegett, sugárvetőik nappali fényt árasztottak a félig elmerült hajóra.
– Halló Béta? Mennyi a földszurok keménysége?
– Három és fél – felelte Bittár.
– Attention! – hangzott a Luna 4-ről. – Leeresztjük a kampós xurol hajómentő köteleket, rögzítsék a mentőgyűrűkbe. Megpróbáljuk hősugárzóval körülolvasztani a bitument, majd felemeljük a gépet és kitesszük a partra. Figyeljék a köteleket, s ha nyúlni kezdenének, adjanak vészjelt.
Persze, hiszen még az is megtörténhetik, hogy a majdnem elszakíthatatlan kötelek mégsem bírják el ezt a terhelést. Mi lesz akkor? Ezek a gondolatok kavarogtak fejükben, de közben a lehető legnagyobb gondossággal és az előírások betartásával kapcsolták be a felettük remegő nyolc kötél spirálhorgait a hajótest különböző részein elhelyezett gyűrűkbe.
– Kész! – jelezték.
Csendben ültek, csak szívük gyorsabb ütemű dobogása kopogott a halántékukon. A két magasan lebegő hajó megkezdte a hőbesugárzást. A Béta körül a szürke felületen kar vastagságú fekete sáv keletkezett, majd lassan kiszélesedett, azután szürkés füst szállt fel a magasba, elzárva a kilátást.
A Béta hirtelen tíz centimétert süllyedt.
– Vigyázz! Automata sebességszabályozókat bekapcsolni! Indíts! – hangzott a parlefotonban.
Megfeszültek a kötelek. A helikopterek fokozódó sivítása áthallatszott a hajófalakon.
– Halló, Béta! Helikókat be lehet kapcsolni – hangzott most Tenju Petrov hangja.
Walt beindította a motorokat. A Béta lassan emelkedni kezdett. A bitumen még küzdött egy darabig, de már érezni lehetett, hogy nem sokáig bírja a hármas erő ellen;	szorítása lassan lanyhult.
Azután egy hirtelen rántás, többen hanyatt estek, és a Béta fenn lebegett a levegőben. A két szinkronizált sebességű gép lassan egy irányba fordult, s mint gyermekét féltő gondos anya, partra tette a harmadikat.
Kioldották a köteleket, s néhány perc múlva csendesen landoltak.
Nem akarom részletezni, hogy milyen volt a hajó külső képe, csak annyit, hogy négy napig olvasztgatták, oldották róla a rátapadt szurkot...
Rendbe tettük a szökevények hajóját, megint folytattuk felderítő utunkat.
A kalandról se Burke, se más nem szólt egy szót sem, de egy este felvetettük a kérdést:
– Kedves Arling! Maga még adós nekünk annak az elméletének az elbeszélésével, amelyet a Béta segélykérése szakított félbe. Nem lenne szíves folytatni?
– Tapintatból hallgattam eddig – felelte amaz.
– Arlingnak igaza van – vágta rá Oparin. – Csak visszaadta a mi figyelmetlenségünket. Hiszen az a látszat, mintha egyáltalán nem érdekelne bennünket ennek a furcsa históriának a kivizsgálása.
– Most én mondom, hogy: téves kapcsolás! – viszonozta Arling. A tapintat szót nem úgy értelmeztem, ahogy önök, hanem…
– Hát hogyan? – kérdeztük.
– Egyszerűen nem akartam megrendíteni tudásomba vetett hitüket – folytatta ismert tréfás modorában Arling.
– Ohó! Ohó! – vágott közbe Pike-Nirre. – E hitünknek már a romjai is porrá váltak azóta, amióta a maga pirulái, amelyeket a baj kezdetén belénk diktált, oly nagyszerűen elősegítették ennek a csoda tudja miféle betegségnek akadálytalan kifejlődését.
Nevettünk, hisz Pikének részben igaza volt.
– Nos, minden tréfát félretéve – szólt Arling – nekem – és ezt a szót erősen hangsúlyozta –, ...nekem csak a tünetek lefolyását sikerült elég pontosan regisztrálnom. Mást nem. De – és itt a kíváncsiság fokozására egy kis szünetet tartott –, de íme, a... feltaláló – mutatott Abd el Manar virológusra. – Valami érdekeset fog mutatni önöknek.
Kíváncsiságunk most már a tetőfokára hágott. A virológus kiment és néhány perc múlva kis xurollapokból készült ládikával tért vissza. A dobozban két kicsiny, abrakját békésen ropogtató tengeri malac volt. Újra kiment és egy gondosan bedugaszolt, sárgás, zavaros folyadékot tartalmazó lombikkal, néhány üvegcsével és egy műszertáskával tért vissza.
Végre megszólalt, miközben kezére hosszúszárú kesztyűt húzott.
– Ebben az üvegben vénuszi talajmikrobatenyészet van. Feltételei, vagyis mind a légköri, mind a talaji összetétel, pontosan megfelelnek a természetnek. Figyeljék e vírusok hatását.
Injekciót adott a két kis állatnak, azután visszatette őket átlátszó falú ketrecükbe.
Egy kis ideig nem történt semmi.
Azután az állatkák nyugtalankodni kezdtek, abbahagyták a rágcsálást, ugrándoztak, különös kurrogó hangon morogtak, s talán öt perc sem telt el, amikor az egyik, idegesen kerülgetve társát, nekiugrott és belemart. Éles fogai nyomán véres csík maradt bundácskáján.
Most olyan látványban lett részünk, hogy alig hittünk szemünknek. Ezek az egyébként gyámoltalan és félénk állatkák, mint két megvadult hímtigris, úgy ugrottak egymásnak. Tépték, szakították, harapták egymást, különös hangon visítottak.
– Kellemetlen látvány, ugye? – kérdezte Abd el Manar. – Sajnos, más mód ma még nincs rá, hogy a mikroorganizmusoknak az élőlényekre gyakorolt hatását megfigyelhessük. Na, mindjárt véget vetünk ennek.
– Ez lett volna a mi sorsunk is, ha a »szökevények« üldözése nem kényszerített volna helyváltoztatásra – mondta Arling.
A virológus benyúlt a ketrecbe. Óvatosan kivette az egyik állatkát, s valami kék színű folyadékból injekciót adott neki, azután a másiknak is.
A két kísérleti állat néhány pillanat múlva lecsillapodott és nyugodtan folytatta táplálkozását ott, ahol a verekedés előtt abbahagyta.
– Ezeket a vírusokat ott szedtem a talajból, ahol azon a bizonyos napon voltunk... – és rámutatott a kísérleti állatokra. – Nálunk is ilyesmi kezdődött el. Ilyen vírusokat idáig sehol sem találtam a Vénuszon, pedig gyűjteményemben már a 172. tételnél tartok. Siettem Flitt Harwey kolléganővel együtt kikísérletezni és megállapítani az ellenszert is.
Kissé kellemetlen érzéssel hallgattuk ezt az enyhén szólva tárgyilagos beszámolót, de az a tudat, hogy hasonló eset meg nem ismétlődhet, mégis megnyugtató volt.
– Mennyi titkot és meglepetést rejt még ez az utazás? – sóhajtott fel mindnyájunk gondolatát tolmácsolva Ira Jett.
A klíma észrevehetően megváltozott. A felhőzet már nem volt annyira sűrű, mint eddigi tartózkodási helyeinken, és a »tropikus« viharok is ritkábbá váltak. Most éppen egy hatalmas sziget felett lebegtünk, s úgy láttuk, hogy itt érdemes lenne leszállni. A lapályos part a távolban magas hegyláncban folytatódott. Simán landoltunk a zöldes színű bokrokkal sűrűn befedett talajon, s alig vártuk, hogy beöltözve kiszállhassunk.
A külső légkör hőmérséklete nem emelkedett a 35 C° fölé.
– Hm! Úgy látszik, mérsékelt égöv alá kerültünk – jegyezte meg Krigosz, a Gamma egyik biológusa. – Ha így haladunk, északabbra tán még jeget is találunk.
– Halló, Béta, halló, Gamma! – harsant fel a parlefotonban Tenju hangja.
– Halljuk, halljuk, igen tisztelt vezérhajónk. Mi a program? Kiszállhatunk? És ki merre indul?
– Geológusok, ide – adta ki a tréfás vezényszót Walt Martin. – Csináljunk ma egy nagyobb közös kirándulást! Mennyire lehet ez a hegység ide? – mutatott a radarképre. – Jó lenne, ha az egyik hajót eloroznánk és azzal egész közel mennénk hozzá. A másik két csónak meg itt maradhatna. Estére visszajönnénk. Azt hiszem, ez a távolság nem több 100-120 kilométernél.
– Nem fog nektek megártani ez a kis séta gyalog sem – mondta nevetve Pike. – Úgyis nagyon elkényesedtetek!
Természetesen szó sem lehetett arról, hogy a három hajó elváljon egymástól. Ebből elég volt az egyszeri próba is, és így a javaslatot csak tréfaként értékeltük.
De Kliff Karter a vágyálmot mégis valósággá változtatta.
– Halló! Geológus társulat! Ha megfelel a bébihelikó rovargyűjtő hálója, és Burke beleegyezik, én elszállítom oda önöket.
– Köszönjük, mi is erre gondoltunk – hangzott kórusban a válasz. – Százhúsz kilométert kibírunk mi is a hálóban, meg a háló is alattunk...
Burke megadta az engedélyt, elindultunk. De nagyon igyekeztünk, mert az űrhajók körül nagy esemény volt készülőben.
Már több ízben megállapítottuk, hogy a Vénusz troposzférikus légrétege (a légburok legalsó része) jóval vastagabb, mint a Földé, ahol változóan 8-15 kilométer magasságig terjed. Itt még 25 kilométer magasságban is vannak felhők, ami a Földön nem fordul elő. Igaz viszont, hogy ebben a magasságban a hőmérséklet sem mínusz 50-60 fok, mint »otthon«, hanem itt plusz 5-10 fok.
Csillagászaink és fizikusaink ezt egyelőre csak mint tényt regisztrálták, nem találták magyarázatát. Ma volt először lehetőségünk arra, amire fizikusaink már hetek óta készültek, hogy tudniillik Bittár rakétáiból egyet vagy kettőt kilőhessenek.
Amióta megszakadt összeköttetésünk a Ceresszel is meg a Földdel is, állandó témánk volt az, hogyan lehetne életjelt adni magunkról és megkímélni földi testvéreinket bennünket kereső űrhajók nagy kockázattal járó kiküldésétől.
Az a néhány pillanatig tartó parlefoton összeköttetés, amelyről már említést tettem, csak fokozta aggodalmunkat, mert ebben a Cereszről leadott közlésben semmi utalás nem volt arra vonatkozólag, hogy nekik sikerült-e fogniuk a mi távadásunkat. Ezért azt határoztuk el, hogy megpróbálunk két rakétapostát útnak indítani. Egyet a Föld és egyet a Ceresz felé. Természetesen tisztában voltunk azzal, hogy a 80-90 centiméter hosszú rakéta még a mai szuperultra távcsövekben is észrevehetetlen, még akkor is, ha sikerül a Földhöz egész közelre juttatni. Ezért a fizikusok Bittár vezetésével már hetek óta azon fáradoztak, hogy a maximumig fokozzák a rakéta fénykibocsátó, valamint mikrohullám rádióadó képességét, és számítások révén megközelítőleg megállapítsák a felhők miatt nem látható égihelyzetet. A rakétát most úgy állították be, hogy többféle hullámhosszon állandóan a következő szövegű közlést sugározza:
»Rakéta a Vénuszról. Irányítási hullámhossz 26 centiméter«.
Feltételeztük, hogy a sok millió földi amatőr rádiós között lesznek olyanok, akik felfogják ezt az adást. A többi pedig már gyermekjáték, hiszen a találmány és működési elve már ismeretes a Földön. Nem lesz tehát semmi akadálya annak, hogy megfelelően sugárzott elektromágneses hullámokkal a készüléket lehívják a Földre.
Nem is ez volt a nagyobb probléma, hanem az, hogy merre irányítsuk a lövedéket. Úgy kellett kiszámítani a röppályát, hogy az a két égitest megközelítésében a valószínűség maximumát nyújtsa. Ennél pedig már néhány száz kilométer pontatlanság is eredménytelenségre vezetett volna.
Kuiper és Hlebcovics már napok óta e célra foglalták le mindkét kibernetikus számológépünket. Belouszov, Burke, Oparin és a többi fizikus csak akkor jutottak az automatához, amikor amazok már kidőltek a fáradtságtól.
Elkészítettük »levelünket« a rakéta részére. Jó egynéhány kilométer fényhangrögzítő szalag került a cereszi »csillagvizsgáló«-ból elhozott lég– és hőszigeteléses hengerekbe. Vajon ki tudják-e nyitni a földiek?
Néhány száz lépésre a hajóktól Bittár itt megfelelő terepet talált a kis indító rácsszerkezet felállítására. A fizikusok és csillagászok beállították a radarvevőket, a mikrohullámú irányító készülékeket, a parlefotonokat.
– Úgy leszünk most ezzel a két rakétával – mondta Bittár –, mint a hajdani tengerészek a palackpostával. Üvegedénybe vagy hordócskába rejtették az üzenetet, amely a hajótörésről hírt adott, és bedobták a tengerbe, rábízva az üzenet sorsát az ismeretlen áramlatokra. Előfordult, hogy huszonöt év elmúltával halászták ki a segítségkérést.
– Mi lesz, ha a miénket is hasonló sors éri? – jegyezte meg hírközlő szakemberünk, Gionevelli.
– Micsoda szenzációt okozna, ha levelünk egy ismeretlen bolygó értelmes lényeinek kezébe kerülne! – kiáltott fel Pataki Attila. – Ez lenne aztán a riport!
– Ne vegyük el Kuper kollégánk kenyerét – jegyezte meg nevetve Hlebcovics.
Közben elkészült az állványzat. A csillagászok még egyszer ellenőrizték az irányt, és az előre kiszámított időpontban, a műszerek mellett már több órája feszülten figyelők nagy örömére, útnak indították előbb a földi, azután a cereszi »palackpostá«-t.
A műszerek rövid ideig hírt adtak a távolodó rakétákról, azután, amint várni lehetett, elnémultak.
Később kisebb égiháború keletkezett. Már volt annyi tapasztalatunk, hogy reggel meg tudtuk állapítani az aznapi valószínű időjárást éspedig eléggé biztosan. A meteorológiai jelek arra mutattak, hogy csupán kisebb, gyorsan átvonuló zivatarban lesz részünk.
Úgy is volt. Néhány kisebb villámcsapás a távoli vízfelületet érte, s amint a kimerült zivatarfelhő felettünk elhúzott, utolsó üdvözletét a tőlünk nem messze álló facsoportba küldte.
És ekkor fejtődött meg a több ízben megcsodált »oldalcsatornás« fatörzsek rejtélye. Azt hittük, hogy a villámcsapás szétforgácsolta valamelyik fát, és odamentünk megnézni. Mindegyik sértetlen volt.
– De hiszen világosan láttam, hogy ebbe csapott be! Le is fényképeztem – mondta izgatottan Ana Stonica.
– Adjon ide valaki egy elektromos kézifúrót! Nincs kéznél? Attila, hozz ki egyet a gépekből – kérte Van-Ten.
Nem tudtuk elképzelni, hogy miért akarja megfúrni a fát. Néhány perc múlva futva hozta Pataki a szerszámot.
– Nézzenek ide! Erre már hamarabb is rájöhettünk volna. – A zsebakkumulátorba kapcsolt, villámgyorsan pergő, fényes fúró beleszaladt a fatörzs oldalán kidudorodó csatornába... Kihúzta a fúrót és ujjnyi vastag sugárban zöldes folyadék lövellt ki onnan. – Tudják, mi ez? Villámhárító! Ez a növény évtízezredek során olyan vidékeken tenyészett, ahol nagyon gyakori volt a villámcsapás pusztítása. Lassan »rájött« arra, hogy így károsodás nélkül megmenekülhet. Ez a képessége az utódokban öröklődött, mert azok az egyedek, amelyek védekezni tudtak, jobban fennmaradtak. Ez a folyadék – egy kis fadarabbal bedugta a sebet Van-Ten – levezeti az áramot, valamiképp bizonyára csökkenti annak hőhatását is, és... mit tudom én, hogy még mit csinál vele... talán még fel is használja saját energiaellátására. Annyi bizonyos, hogy egyet s mást tanulhatunk majd tőle – lelkesedett Van-Ten.
Valóban így kellett lennie. Légi fizikusunk ragyogóan logikus gondolatmenete fején találta a szeget.
– Mennyire rugalmas az élő szervezet, amikor fajának fenntartásáról gondoskodik! – csak ennyit jegyzett meg Burke.”

XIII. Fejezet

MENEKÜLÉS A VÉNUSZRÓL

(Kuper naplójának folytatása)

„Másnap este Burke tanácskozásra hívta össze az expedíció tagjait. Rövid bevezetője után Al Kuiper csillagász emelkedett szólásra:
– Együtt kell határoznunk a továbbiakról – kezdte. – Expedíciónkat eredetileg körülbelül két hónapi időtartamra méreteztük. Ebből most már hat hét telt el. Készleteink még további két havi itt-tartózkodást is lehetővé tennének, de ezzel veszélyeztetnénk mindannyiunk sorsát. Tudjuk jól, hogy csak egy parányi részét derítettük fel a Vénusznak, de azzal is tisztában vagyunk, hogy az egészhez évszázadok sem elegendők.
– Végeredményben elértük célunkat – folytatta Kuiper. – Megállapítottuk, hogy a Vénusz...
– Embereknek lakhatatlan bolygó – vágott közbe szokatlanul idegesen Tom Hardy.
– Ó! Távolról sem! Ön nagyon szűk szemszögből ítéli meg az itt tapasztaltakat. És nem hiszem, hogy expedíciónk tagjainak véleménye azonos lenne az önével – válaszolta a türelmetlen közbeszólás miatt kissé ingerülten a csillagász. Majd újra lehiggadva folytatta. – Ma Földünkön több, mint öt milliárd ember él. A szabályozott szaporodás évi fél százalék körül van, s ez száz év során több, mint nyolc milliárdra emeli a földlakók számát. Nagyon is jól ismerjük a közelmúlt történelmi eseményeit; hajdan, ha szóba került ilyen mérvű szaporodás, a mesterséges tömegpusztítás ostoba gondolatában vélték megtalálni a megoldást. Persze az akkori, csak aránylag kevés ember jólétének fenntartására megszervezett társadalomban az ember még nem volt testvére embertársának – idézte Kuiper a világhimnuszt.
– Kissé elkalandoztam annak lényegétől, amiről beszélni akartam. Az említett szaporulat a mai, jóformán korlátlannak nevezhető energiaelőállítás, a mesterséges tápfehérje és az irányított fotoszintézis mellett persze nem jelent különösebb problémát. Még húsz milliárd sem lesz aggasztó szám. Hiszen addigra technikánk még tökéletesebb lesz, és új lehetőségek is rendelkezésre fognak állni. Földünk még jó pár milliárd évig lakható lesz, s ha már technikánk eljutott idáig, hogy más bolygókon sétálgathatunk...
– No, a »sétálgatás« azért enyhe túlzás – vetette közbe Pike-Nirre.
– Öt-hat év múlva már nem lesz az – folytatta Al Kuiper. – Mesterséges és a földi viszonyokat híven utánzó települések tömege fogja földi emberekkel benépesíteni a Vénuszt, hogy ott is meghonosítsák a Föld kultúráját. Ha pedig évtízezrek távlatában próbálunk gondolkodni, ismerve az élő szervezet alkalmazkodó képességét, semmi lehetetlent nem látok abban, hogy a vénuszi életfeltételekre áthangolt szervezetű emberi utódok milliói vegyék birtokukba ezt a kincses házat. Elvégeztük a pionír munkát, tényekkel támasztottuk alá azt a feltevést, hogy a Vénusz a Földről elérhető, rajta gazdag növény– és állatvilág él, és semmi akadálya nincs most már annak, hogy még nagyobb és szervezettebb kutatócsoportok folytassák ezt a munkát.
Feszült figyelemmel hallgattuk Al Kuipert, aki így folytatta:
– Tehát körülbelül két hét állna még rendelkezésünkre, ha egyetértenek velem. Van azonban valami más közölni valónk is. Néhány nap óta a napfolttevékenység erősen emelkedett. Jóllehet a sűrű felhőzet miatt ritkán van alkalmunk magát a Napot megpillantani, a Vénusz jobban reagál a mágneses zavarokra, mint Földünk. Műszereink kétséget nem hagyó hírt adnak erről. Tudjuk, hogy a Naptól 150 millió kilométerre levő Földön is fizikai és biológiai zavarokat idéz elő egy-egy nagyobb napkitörés. Fel kell tételeznünk, hogy itt, 42 millió kilométerrel közelebb hozzá, ez a hatás jóval erősebb lesz. Nem szeretnék konkrét tapasztalati alap nélkül jóslásokba bocsátkozni, azért kérem, figyeljenek minden olyan jelenségre, amely eltér eddig szerzett tapasztalatainktól.
– Például mire gondol? – kérdezte Maria Lomboy.
– A hőmérséklet emelkedésére, a légkör gázösszetételének változására, a csapadék erősödésére, mágneses zavarokra. Talán, ha feljebb megyünk, északra, itt is meglátjuk a sarki fényt, amely különösen erősödik ilyenkor. De a legérdekesebb lenne azt megtudni, hogy biológiai tekintetben hogyan reagál erre itt az élő szervezet, éspedig különösképpen a mi szervezetünk. Természetesen előfordulhatnak olyan jelenségek is, amelyekre tapasztalat hiányában nem is gondolhatunk.
– Most pedig térjünk át útirányunk kérdésére – vette át a szót a vezetőségi csoport egyik tagja, Jirzsi Kolor. – Milyen útirányt kövessünk, hogy ezt a két hetet minél jobban kihasználhassuk?
Csend volt kis ideig. Úgy elröppent ez a pár hét, mintha csak tegnap jöttünk volna át a Helgáról. Megszerettük a vénuszi életet? Nem tudom.
Bat Stoner, társaságunk egyik legidősebbje szólalt meg:
– Barátaim! Reálisan kell néznünk a tényeket. Itt most nemcsak magunkról van szó, akiket temérdek újszerűség bilincsel ide, hanem megbízóinkról, öt milliárd földi testvérünkről is. Ha mi a további kutatás érdekében kockára tesszük azt az átütő értékű eredményünket, hogy sikerült embereknek eljutni a Vénuszra, és azt a tapasztalatunkat, hogy megfelelő védőeszközök felhasználásával további csoportok is jöhetnek ezen az általunk már megjárt úton, akkor nem teljesítjük az otthoniaknak tett ígéretünket. Akkor szerintem csak saját önző érdekcinket követjük, még akkor is, ha a felfedezések dicsőségét életveszélyek között aratjuk le. Én azt proponálom, hogy menjünk tovább most északra; lássuk, milyen a vénuszi sarkvidék, és két hét elteltével, menetrendünknek megfelelően, térjünk vissza kiindulóbázisunkra, a Cereszre.
– Felteszem a kérdést – mondta Burke –, helyesnek tartják-e Stoner barátunk tervét, vagy pedig módosítást kíván valaki? – Elfogadtuk mindnyájan.
– Hát akkor induljunk észak felé – adta ki Tenju a jelszót. – Repüljünk ékalakú kötelékben, középen én a Luna 4-gyel, jobbra és lejjebb kétszáz méterrel a Béta 15 és balra ugyanúgy a Gamma Iota. Indulás harminc perc múlva.
...Mint három óriási darumadár, lassú helikopteres repüléssel, északi irányba fordulva, folytattuk felderítő és térképező munkánkat.
Estig 3000 kilométert tettünk meg, fényképezve, vizsgálódva. A felhőzet erre sokkal gyérebb volt.
Szürkületkor vízparton kötöttünk ki. Erre mintha még több lett volna a vízzel borított terület, és szaporodott a szigetek száma is. Mindenütt sűrű, inkább zöldes színű növényzet borította a talajt.
– Csodálom – jegyezte meg Van-Ten –, hogy ennyi növényzet ellenére milyen kevés a levegőben az oxigén, és milyen sok a széndioxid. Persze, alaposabb kutatást kellene végeznünk, vajon a növényzet fotoszintézise úgy folyik-e le, mint a Földön. Vajon a növény itt is nagyrészt a levegő széndioxidjából, a napfényenergia segítségével készíti-e szervezete részére a szénhidrátokat és közben szabad oxigént bocsát-e ki?
– Eddigi kísérleteink – kapcsolódott a beszélgetésbe Olaf Walf – más eredmény felé mutatnak. Mintha itt a növények intenzívebben építenének be egyéb elemeket is szervezetükbe. Pl. vasat, rezet, aranyat, sőt ónt és tantált is. Jó egynéhány növényen végzett vegyelemzésünk egymástól eléggé eltérő eredményt adott, s ebben a labirintusban még nem sikerült Ariadné fonalát kézbe kapni. Úgy vélem – folytatta Walf –, hogy a Vénuszon, napközelsége folytán jóval erősebb az ultraibolya sugárzás, s ennek nagy energiája miatt a növényzet életműködése nagyban eltér a földi viszonyoktól. Persze, ez csak feltevés, amely még alapos ellenőrzést kíván. Jó lenne, ha kondicionált kamráinkban sikerülne élő mintapéldányokat magunkkal vinni a Földre, szélesebb körű vizsgálat céljaira. Hiszen, mint emlékeznek rá, találtunk olyan növényeket is, amelyek például a vizet alkotó elemeire, oxigénre és hidrogénre bontják, továbbá elektromosságot gyűjtő, azután mágnesességre reagáló növényeket, a sétáló erdőkről nem is beszélve.
– Ugyanez vonatkozik, persze megfelelő változtatással, az állatokra is – szólt közbe csendesen Schramm. – A Földön is elég nehéz megközelítő határvonalat húzni növények és állatok közt. De itt!? Ember legyen a talpán, aki ebben eligazodik.
– Mily kár – vetette fel Marcel Nikolet –, hogy a természet törvényeinek szélesebb körű vizsgálata csak a XVIII. században kezdődött. S az is milyen lassan haladt eleintén. Mindaz, amit most tudunk, jóformán az utolsó kétszázháromszáz év eredménye.
– Igen – mondotta mintegy önmagának –, a mennyiségi változások akkumulációja most mind gyorsabban ugrik át a minőségi változásba, és ez természetesen még tovább fog szélesedni, hacsak...
Felfigyeltünk erre a »hacsak«-ra. Mit akar ezzel mondani?
– …hacsak valami kozmikus változás gátat nem állít az emberiség fejlődésének további útja elé.
– Ennek lehetőségét teljesen tagadni természetesen nem lehet – válaszolta Kuiper –, de az már majdnem bebizonyított tény, hogy Földünk négy-öt milliárd évet megúszott minden nagyobb katasztrófa nélkül. Feltételezhetjük, s már csak erre a szép fejlődésre való tekintettel is legyünk nagylelkűek – fűzte hozzá mosolyogva –, hogy legalább még kétszer annyit meg fog érni. Mai ismereteink szerint Napunk négy milliárd év alatt tömegének csupán ötezred részét veszti el sugárzása útján, s így jó egynéhányszor négymilliárd évig még annyira aktív marad, hogy kielégítően el fog látni bennünket energiával.
– És azután...? – kérdezte Pataki Attila.
– Azután... fiam... hát azt nem tudom. Valószínűleg még jó ideig mint kihűlt tömeg fog keringeni valamerre a Világűrben, mint sok milliárd hasonló sorsra jutott testvére, míg valami változás újra el nem látja energiával, s utána kezdődik elölről az egész színjáték.
Sokat tanultunk nemcsak a Vénusztól, de beszélgetéseink során egymástól is. Egy-egy felvetett téma körül a vélemények sokszor véget érni nem akaró viták során tisztázódtak. Mindnyájan a tudományok művelőinek első soraiból kerültünk ide, és a földi ismeretek számottevő mennyiségét képviseltük. De korunkban már oly nagy az egyes szakmákon belül is a differenciálódás, hogy még a szűkebb részletek alapos ismerete is húsz-harminc évi tanulást kíván. Ezért már alapfokú iskoláinkban is jóval többet kell elsajátítanunk, mint néhány száz évvel ezelőtt. És ezt csak úgy tudtuk elérni, hogy minimumra redukáltuk a múlttal és maximumra emeltük a jelennel való foglalkozást.

Másnap, magasba lendülve, folytattuk utunkat. Amerre csak szemünk látott, víz és víz mindenütt.
Léghajóink vízi tartózkodásra nem voltak alkalmasak. (A Földön ugyan ilyeneket is gyártottunk, de nem interplanetáris célokra. Lehet, hogy ezután már erre a fajtára is szükség lesz.)
– Nos, mit csinálunk, ha estig nem találunk szárazföldet? – kérdezte félig tréfásan, félig komolyan Tenju.
Aggodalma alaptalannak bizonyult.
Kora délután leszálltunk egy széles, a tengerbe több száz kilométerre benyúló földnyelvre. Néhányan beöltöztek, hogy körülnézzenek, de a többség bent maradt a hajókban. Legnagyobb csodálkozásunkra a kopár talajt csak itt-ott borította silány zuzmóféle. De az is csak a bemélyedések dél felé eső oldalain. A hőmérő plusz 2 fokot mutatott, és a szokottnál sokkal ritkább felhőzet mint háló borította az eget. Jégnek vagy hónak színét sem láttuk.
De a sziklás talaj helyenként olyan volt, mintha óriás kezek tükörsimára csiszolták volna. Vigyázni kellett, hogy el ne csússzunk rajta.
– Hát bizony ezek gleccsernyomok – világosított fel bennünket Salah Bittár. – Ez a Földön sem ritkaság, legfeljebb nem ilyen tökéletes kivitelben. De mert sehol sem látni hegyeket, úgy látszik, hogy azok vagy egészen elkoptak az évek milliói során, vagy pedig idővel lassan lesüllyedtek. Ez a tükörsimaság azonban arra enged következtetni, hagy valószínűleg jégréteg védte a talajt hosszú időn át és ez a burok csak nemrégen tűnhetett el róla.
– Halló, kirándulók – hangzott Burke hangja az oxigénsisakok kis fülmembránjaiban –, ne menjenek túl messze. Maradjanak a hajók környékén. Szeizmográfjaink állandó talajremegést mutatnak. Nem tudjuk, hogy ez itt normális dolog-e, vagy pedig ismét valami »meglepetés« készül, s ez annak előhírnöke. Készültségben maradunk!
Mi is éreztünk a talpunk alatt valami bágyadt, de állandó rezgést. Bittár jól körülnézett.
– Nem látok semmi olyan nyomot, amely arra mutatna, hogy itt a közelmúltban... s ebbe belefér egy-két ezer év is... valami erőszakos változás lett volna – mondta. – No mindegy! Óvatosság a bölcsesség anyja – citálta ezt a régi közmondást. – Maradjunk ötszáz méteres körzetben.
Nem sok látni vagy tapasztalni való akadt. Unalmas, sivár táj, amelyről csak biológusaink gyűjtötték szorgalmasan a sokféle zuzmót, és a geológusok hajoltak le egy-egy darab ásványért.
Megsűrűsödtek a felhők, és hideg szél kerekedett. Űrruháinkat első alkalommal fűtésre kellett kapcsolnunk. Besötétedett, és a távolban kigyulladt a vénuszi sarkfény csodálatos tűzijátéka.
Visszamentünk a hajókba és órákig gyönyörködtünk a lebegő fényfüggönyök ezerszínű redőiben.
– Ez a jelenség sokkal intenzívebb itt, mint a Földön – állapította meg Belouszov fényfizikus, a készített felvétel színképvonalait vizsgálva –, és nem azok a vonalak dominálnak benne, mint a Földön. Valószínűleg az a magyarázata, hogy a Vénusz közelebb lévén a Naphoz, jóval többet kap annak korpuszkuláris kisugárzásából, mint a Föld. Azonkívül mágneses pólusai is erősebben vonzzák őket.
– No és a légkör összetétele sem ugyanaz, mint a Földön, és így a másféle gázok atomjainak elektronjai a korpuszkulákkal való összeütközésekre más szín kibocsátásával reagálnak – fűzte hozzá Oparin.
– Nézzék csak!... – kiáltott fel hirtelen Lénárd Pál, felemelve fejét színképfényrögzítő gépe felől. – Ez furcsa...! Mi ez!?
A néhány száz kilométer magasan lebegő, forgó, kialvó, majd újra felgyulladó és hangtalan izgalommal remegő ezerszínű hideg fényből látható gyorsasággal felül széles, tölcsérszerű, alul meg kihegyesedő hatalmas sugárnyaláb ereszkedett le. Pillanatok alatt elérte hajónkat, s mint összekötő égi híd, folyton erősödve, előbb lilás, majd zöldes színben ragyogott.
– Halló! – hangzott fel Belouszov hangja megnyugtatóan. – Csak egy kísérlet, amelyre már régen fentem a fogam.
Belouszov bekapcsolta az ionizátor sugárvetőjét és a vezetővé tett gázrétegen át a Földön soha nem tapasztalható erejű korpuszkuláris áramlás lefutott egész a Gamma Iotán lévő készülékig. A parlefoton opállemezen a kozmikus testecskék ütközései olyan fényzáport mutattak, hogy szinte megrettenve néztük.
– Micsoda, emberi elképzeléssel alig felmérhető erőket alacsonyítunk le, hogy ilyen ártalmatlan tűzijátékot élvezhessünk – jegyezte meg Flitt Harwey gyógyszerészkutatónk.
– Hohó! Kedves barátom!	– tiltakozott Belouszov. – Teljesen téves és korszerűtlen megítélés! Az emberi ész újabb diadala, amikor a kozmikus energiák valamelyikét saját szükségletünk határai közé sikerül szorítani. Persze, azért értem szavainak mélyebb értelmét is – fűzte hozzá békítően. – Stílusérzékét bántja, ha oroszlánt lát kétkerekű kordé elé fogva – idézett egy múlt századbeli író művéből.
A kísérlet azonban kezdett aggasztóan jól sikerülni.
A sarki fény tűzfüggönyt alkotó sugarai lassan mind lejjebb és lejjebb ereszkedtek, körülvéve a három hajót, és néma táncuk őrjítő méretekbe ment át. Vadul lobogva, hol átölelték tűzkarjukkal kis telepünket, hol meg messze elrohanva tőlünk eltűntek, hogy a másik oldalról újból orozva törjenek ránk.
Az elektromágneses érzékeny műszerek mutatói idegesen rángatóztak légüres burkaikban, az egymás közti beszélgetésre szolgáló parlefotonok képlemezein hatalmas fénycsíkok száguldtak át. A szintetizálók hidrogénkondenzátorainak működését minimumra kellett redukálni.
– Halló, Gamma és Béta! – hallatszott Burke torzított hangja. – Elektromágneses viharba jutottunk. Nem látom célszerűnek a felszállást. Meg kell várnunk, míg elmúlik, és elektromos berendezéseink működése ismét normálissá válik. Azonnal öltözzék mindenki szigetelőruhába. Gépműködéseket minimumra! Semlegesítő védőteret maximumra állítani.
Mint felzúdult méhkaptár, olyan lett a három hajó belseje. Pattogtak a csoportvezetők intézkedései, és nyomban elfoglalta mindenki a veszély esetére részérc kijelölt helyét. Bizonyos fokig számítottunk a sarki fény erősebb jelentkezésére, hiszen annak idején már a Helgáról is észleltük a Vénusz északi és déli pólusain megjelenő látványos tüneményt. Nem is ennek bekövetkezése, hanem fantasztikus intenzitása okozott meglepetést.
– Sajnos – jegyezte meg tárgyilagosan Al Kuiper csillagász – ez arra mutat, hogy a Napon, amelyet a sűrű felhőzet miatt most nem tudtunk megfigyelni, rendkívül heves folttevékenység vette kezdetét. E kitörés következtében mérhetetlen energiamennyiség szóródik szét, és ennek sem fizikai, sem pedig biológiai következményeit előre meg nem jósolhatjuk...”
Mondatát nem tudta befejezni. És Kuper sem tudta leírni, hogy miért? Ő is ájultan zuhant a padlóra. Innen kezdve Franz Schramm feljegyzései alapján ismertetjük a Vénuszon történteket:

„Hirtelen tűzgejzírek szökkentek elő a talajból, lángzuhatag ömlött az égből. Ezerszínű fénysugarak, mint sziszegő tűzkígyók, őrjöngve csavarodtak, örvénylettek. Elborították hajóinkat, mint ostorok vágtak végig rajtunk, hogy a következő pillanatban ezer méter magasra szökkenjenek százféle szövevényes kacskaringóval.
Hangtalan, óriási lidércfények lobbantak fel vakító fénnyel. Elzsibbadt minden idegszalunk, pokoli fejfájás, hányinger fogott el mindenkit. Többen eszméletlenül roskadtak össze.
– Az ájultakat hozzák azonnal az antimagnetikus műszerszobába – kérte dr. Arling.
Elsőnek felemeltük Letina Klára elernyedt testét és nehezen zihálva mentünk Arling után.
Odakint lángolt az egész látóhatár. Az elektromos vihar fokozódott. Fényzuhatagok ömlöttek ránk. Kavarogtak, tűzesőbe borították hajónkat, kialudtak, hogy egy pillanat múlva új színekben újra fellángoljanak. Szigetelő ruháink feltöltődtek elektromossággal. Gépeinkből vaskos szikrák rajzottak összevissza. Beszélni nem tudtunk már egymással, csak kézmozgatással adtunk le Morse-jeleket. Kínosan lélegeztünk nehéz oxigénmaszkjaink alatt. Meddig fog ez tartani? Kibírjuk? Vagy befejeztük kutatóutunkat? A gyér felhőzet lila uszályt borított a mögötte fel-felvillanó csillagokra, hogy kíváncsi kandikálásuk elől elrejtse a nagy bajba jutott földi porszemek gyötrődését.
Két álló napig tartott a Nap első támadása, azután elmúlt, és kialudtak a kígyózó lángok.
Tizennyolc súlyos betegünk volt. Vérük vörös vértestecskéiben megbomlott a vastartalom atomjainak egyensúlya. Dr. Arling és orvostársai két nap alatt tíz évet öregedtek. Ijesztő mennyiségű Kordamin injekciót adtak be maguknak, hogy pihenés nélkül segítségünkre lehessenek.
A tizennyolc beteg közül tizenhatot vissza tudtak hozni a »túlsó part«-ról.
Letina Klára nem volt az utóbbiak között.
Tom Hardy élete is hajszálon függött. Friss és tevékeny vérre volt szüksége, de ki adhatott volna neki ebből a mindnyájunkban elapadt forrásból!?
És ekkor Hilda Madisz vállalkozott rá.
– Tudja, hogy saját életét teszi kockára? – figyelmeztette dr. Arling.
– Tudom – felelte. Azután halkan hozzátette. – De mit ér az én életem, ha ő meghal...
Ezzel az egyetlen mondattal árulta el Hilda, hogy változatlanul szereti Tomot, sőt – amióta az ápolója lehetett, Éva távollétében – még jobban megszerette. De ez az áruló mondat volt egyben Madisz Hilda életének utolsó mondata is. Másnap kiszenvedett.
Burke és még sokan éppen csak lézengtek. Egy mágneses vihar, csak egy kisebb újabb naptámadás... és vajon ki marad még életben közülünk? Alex Oparin, Burke helyettese hívta össze döntő elhatározásra a kutatókat.
– Kedves barátaim! – nehezen és alig hallhatóan ejtette ki a szavakat a szenvedés minden nyomát arcán viselő Alex Oparin. – El kell indulnunk sürgősen! Össze kell szednünk minden lelkierőnket és habozás nélkül vissza kell térnünk kiinduló pontunkra, a Cereszre. Csillagász kartársaink lehetségesnek tartják a Nap e szokatlan erejű kitörésének megismétlődését. Bármennyire is előkészültünk ilyesmire, már amennyire földi ismereteink lehetővé tették, a most szerzett szomorú tapasztalatok olyan veszélyekre vetettek fényt, amelyekről eddig, sajnos, fogalmunk sem volt. A magunk és a bennünket majdan követők érdekében sürgősen be kell fejeznünk itt-tartózkodásunkat. Jelenleg négymillió háromszázezer kilométerre vagyunk a Ceresztől, és ezt a lassított, 20 kilométeres másodpercenkénti sebességgel mintegy 60 óra alatt tehetjük meg. Kérem a csoportvezetőket, hogy vizsgálják át gépeiket. Amint e munkát befejezték, jelentést kérek.
– Az útirányt Hlebcovics, Kuiper és Bittár kollégák kollektívája fogja kijelölni és kontrollálni. Walf kartársam Mitgaarddal és Lénárd Pállal, valamint a hozzájuk jelentkezett, magukat munkaképesnek érző szakkollégákkal az energia– és villamosberendezések állandó felügyeletét voltak szívesek magukra venni. Pilótáink a szokott sorrendi váltással fognak dolgozni, és Terr Kuper krónikásunk szerepét egyelőre Schramm folytatja...
Most még egy meglepő jelenség köszöntött be. Az égbolt – először, amióta a Vénuszon vagyunk – kiderült. Csak elvétve húzott át itt-ott egy felhőfoszlány, és a Tejút csillagai sziporkázva ragyogtak felettünk.
A csillagászok összeszedték maradék erejüket, hogy meghatározzák a Vénusz, a Föld, a Ceresz helyét. Sietniök kellett, mert ki tudja, meddig tart ez a »felhőcsend«. Míg ők figyeltek, mértek, számításokat végeztek, addig a társaság többi, csak félig-meddig is munkaképes tagjai Bittár vezetésével újabb rakétát készítettek elő, hogy azt, most már meghatározott irányba – a Cereszre és a Földre útnak indítsák.
Vénuszi és helgai fényhangfelvételeik másolatait behelyezték az e célra szolgáló tokokba. Üzenetként csak ezt fűzték hozzá:
»Ha nem térnénk vissza közétek, ez nem rajtunk múlott. Feladatunkat becsületesen végrehajtottuk. Jöjjetek utánunk több szerencsével!	Ave!«
Idegesen vártuk a csillagászok munkájának eredményét. A hő– és fénykereső szerkezetű rakéták fényes, karcsú fémteste ott feküdt útra készen, s mintha ők is útilázban égve azt suttogták volna: – Siessetek!	Siessetek!
Végre elkészült ez a munka is. A távcsövek a kiszámított helyre fordultak és a tények igazolták a számítások helyességét.
Irdatlan távolban ott hunyorgatott a Föld. De jó lenne már ott lenni kicsiny, zöldes gömbjén. Emitt meg – jóval közelebb – kutatótestvéreink rideg lakása, a Ceresz.
A kapott adatok alapján beirányították a »küldöncöket«, s azok elindultak magányos útjukra. Vajon megérkeznek-e?
Még aznap, szürkület beállta előtt elindult a három űrhajó is. Minden reménységünk csillagászainkban volt: megtalálják-e az utat visszafelé?
Meg kellett találnunk a parányi Cereszt, ideiglenes otthonunkat!”
Eddig szólt Franz Schramm naplója.

XIV. Fejezet

MI TÖRTÉNT A CERESZEN?

(Bartel krónikaíró naplója)

„A Ceresz kisbolygó futott tovább új pályáján.
Hetvenkét ember utazott a kisbolygón. Ötvenen a Vénuszra, hetvenheten a Humaniára távoztak, két pilóta hazament a Földre, de: megérkezett a Ceresz bolygó elsőszülött gyermeke.
Az egy fő szaporulat: a cereszi egyetlen házaspár, Thomas Brandt és Irina Kuznecova fiúgyermeke.
Érdemes bővebben foglalkozni a kis Axell Brandt megérkezésével. Tény az, hogy amióta az emberek feljegyzéseket vezetnek, új jövevényt ekkora lelkesedés még nem fogadott.
Nem túlzok, ha azt írom, hogy öt milliárd földi ember féltő gondja vetett ágyat e kis emperpalántának.
Szakorvos tudósok ezrei érdeklődtek a szülés küszöbén Alex Edgar professzornál, akinek kollégája, Liu Yang napi 16 órai ügyeletes szolgálattal sem győzte a feleleteket a kérdések özönére. Míg végre kénytelen volt napi háromszori jelentés kiadására korlátozni ezt a terhes munkát.
Amikor azután a cereszi gyógyítószobából egészséges gyermeksírás erőteljes hangjait közvetítette a Földre adó parlefoton, tetőfokára hágott »odalenn« az öröm, s ha lehetett volna, néhány millió földi lakos látogatott volna el az új anyához, hogy személyesen adja át jókívánságait. Így is anya és gyermeke a Föld különböző pontjairól kétszáz esztendőre szóló meghívást kaptak a majdani visszatérésük utáni időre.
Ez is egyik jellemzője a XXIII. századnak. Ez az őszinte vendégszeretet, amely a múlt – tegyük hozzá, nemes – hagyományaiból fejlődött ily hatalmas és az egész emberiséget összekötő kapoccsá.
Amióta sem távolsági, sem pedig nyelvi akadály nincsen, a Földön dús virágba szökkent az emberi szeretet eme szép hajtása. Íratlan törvényei pedig erősebbek, mint egyes régmúlt jogszabályok. Vendégszeretet, adott szó betartása, egymás megsegítése, a mai élet acélszilárd pillérei, a becsületesség fundamentumán nyugszanak...
...Második hónapja múlt már, hogy a vénusziak elindultak, és néhány nap híján ugyanannyi ideje, hogy a ceresziek – egy eset kivételével – nem kaptak hírt tőlük.
A Humania bolygóra távozottakkal más a helyzet. Ott előre tudtuk, hogy adásukat bizonyos távolságon túl nem lehet venni, mert energiaforrásuk gyenge ahhoz, hogy a távolság százmillió kilométereit áthidalja.
A cereszi őslakók űrgömbhajóinak minden technikai titkát megfejtettük és kipróbáltuk, mielőtt utasai útnak indultak volna, egyedül távfényadásuk módja maradt rejtély. Így azután – hogy ez ne gátolja az elutazást – nagyerejű, földi készítményű fényadóvevőket szereltek be a cereszi gépekbe. A cereszi űrhajó távfényadási mechanizmusának kezelésére eddig még útközben sem sikerült rájönniök, mert ebben az esetben tudtak volna üzenni nekünk, legalábbis mindaddig, amíg az elektromágneses hullámok utazási ideje a növekvő távolság miatt túl hosszúra nem nyúlik.
A két expedíció távozása után tovább folyt a Cereszen a tervszerűen előírt munka. A terv összeállításában a földi tanács csak mint véleménynyilvánító szerv vett részt. Egyébként annak minden részletét a ceresziek tervezték, és ha e terveket a többség (legalább 95%) jónak ítélte, akkor az elhatározás törvénnyé szentesült mindnyájuk részére.
Hardyné Kutasi Éva életét megmentették. Részben azok a földi orvostestvérek, akik hosszú időn át jóformán éjjel és nappal ott ültek parlefotonjaik vevőtáblái előtt, éber figyelemmel kísérve betegük minden mozdulatát. Akik állandóan azon törték fejüket, hogyan védjék ki a legyengült szervezetben az ismeretlen betegség rohamait.
Végre Éva jobban lett, s bár teljes apátia vett erőt a fiatal teremtésen, szervezete szemlátomást, de még a biomata tanúsága szerint is, túljutott a veszélyen. Persze Tom Hardy egyetlen szava pillanatok alatt elseperte volna a betegség minden nyomát. Sajnos, ezt a gyógyszert nem lehetett előteremteni.
A Ceresz távolodni kezdett a Vénusztól, a Föld felé közeledett. Esedékessé vált a vénuszi expedíció megérkezése. Ha ugyan élnek még? Újra és újra berepültük a Ceresz egész felszínét, és nem volt olyan út, amely ne hozott volna újabb meglepetést.
A bolygó ásványi összetételében nagyjából ugyanazokat az elemeket és vegyületeket találtuk, mint amelyek a Föld kérgét is alkotják. De akadt olyan kombináció is, amely a geológusok előtt elemeiben ismert, de összetételében merőben új volt.
De egészen külön lapra tartozik a cereszi őslakók által előállított anyagok vizsgálata. Ezek atomrács-szerkezeteiben olyan kötések is voltak, amelyek ellentmondottak a földi ismereteknek. Úgy véltük, hogy a cereszieknek sikerült mesterségesen létrehozniok olyan feltételeket, amelyek hasonlók lehettek távoli csillagok még kutatás alatt álló, kozmikus méretű energiahatásaihoz. Így tehát az anyagaikat alkotó elemeket sikerült – jórészben – kielemezni, de összerakásuk módját legfeljebb csak találgathatták.
Igaz, hogy feljegyzéseikből most már hatalmas mennyiség áll rendelkezésre, de ezek feldolgozására sok év munkája lesz még szükséges.
A biológusok a Cereszen talált és fantasztikusan hosszú idő után is csíraképes magvakból sarjadt növényzetnek a földihez némiképpen hasonló életfunkcióit vizsgálgatták. Itt is sok meglepetés született. A „barlangkertészet”-ben, ahol az első cereszlátogató pionírok termeltek mesterséges erő segítségével növényeket, a talált gépek alkalmazásával növekedett a megművelhető talaj területe.
Mivel a magunkkal hozott, mérsékelt és hideg égövi növények életfeltételei nagyjából hasonlítottak a ceresziekéhez, szépen megfértek egymás mellett, de biológiai felépítésben mégis nagy volt a különbség köztük. A cereszi haszonnövények termése közvetlenül és minden átalakítás nélkül alkalmas volt táplálkozásra. (Vagy ipari felhasználásra. Bár ez utóbbiról keveset sikerült felderíteni. Tény, hogy egyes növények leveleit minden előkészítés nélkül közvetlenül fel lehetett használni ruházkodási célokra, legfeljebb csak össze kellett varrni.) De két alapvetően lényeges különbséget mégis meg tudtunk állapítani, éspedig a cereszi növények javára. Az egyik szerint e kultúrnövények, valószínűleg hosszú évezredek szelektálásának eredményeként, bámulatos nagy terméseredményt hoztak. Szinte elképesztő volt a belőlük néhány négyszögméterről begyűjtött hozam. A ceresziek létfeltétele lehetett ez a nagy termékenység.
A másik különbség: szerfelett különös biológiai felépítettségük volt. E növények mintha a tudatos életműködés csíráit hordozták volna magukban. Például egyes külső behatásokra bizonyos célszerű és spontán mozgásokkal reagáltak. Ha ultraibolya besugárzást vagy infravörös fényt kaptak (ezeket automatikus gépezet szabályozta), akkor felfogó-szerveik kiterjedtek vagy összehúzódtak. A nedvesség minden parányát felfogták és pótszervekkel igénybe vették a levegő páratartalmát is.
Mindenféle megfigyelést – a cereszi élet bármilyen vonatkozásában is – megrögzítettünk, és nem akadt egyetlen csekély momentum sem, amelyről a távadókkal a földi Világtanács által kijelölt intézményeknek ne adtunk volna közlést. Ezeket az adásokat természetesen bárki más is vehette, mert a földi ionoszféra állomások szétsugározták a Föld minden pontjára.
Több ezer műkedvelő »cereszi kör« alakult a Földön a hivatalosan ezzel foglalkozó intézeteken kívül is. Hiszen a napi három órai általánosan kötelező munka mellett bőven akad szabad ideje mindenkinek. És mi lehetne érdekesebb, mint a természettudomány.
A XXIII. század gyermekei jól tudják, hogy minél jobban kiszélesednek ismereteik bármilyen téren, annál több új problémára vetődik a tudás fénye. Csak az ostoba ember »mindentudó«.
Amikor pedig kifáradtak a munkában, vagy a problémák megoldása egyelőre nem sikerült, akkor az emberi tudat másik nagy értékéhez, a zenéhez menekülnek, felfrissülést keresni. És ez még sohasem hagyott cserben senkit. Számtalan fogas kérdést vett szárnyaira a muzsika, és addig-addig játszott vele, míg egyszer csak kristálytisztán dobta oda a megoldást a gyötrődő lábai elé.
Sok száz, újabbnál-újabb, csodás hangszerrel számtalan változatban tudjuk interpretálni a múlt és a jelen örökbecsű zeneműveit.
A Cereszre hozott két elektrofotoakkordin közül egyet a Humaniai expedíció vitt magával, a másikon meg Tiszai Vali építészmérnök játszott. Mások a Cereszen is folytatták földi passziójukat és festészetben vagy szobrászatban kerestek szórakozást vagy felfrissülést.
Swen Axell a tudományos kutatást irányította, Joszif Rozsgyenszkij pedig mindent elkövetett, hegy e rendkívüli körülmények között is mindnyájan megőrizhessük teljes frissességünket. Sportoltunk is. Jól berendezett fedett tenisz– és baseball-pályán mérkőztek egymással. Hatalmas gyalogtúrákat tettek.
Sajnos, a rendkívül ritka légkör miatt nem lehetett a Földön oly közkedvelt »léggömb futball«-t játszani. Ez – mint tudjuk – abból áll, hogy egy nagy, színes, sok füllel ellátott és héliummal töltött xurolgömböt kell (kis, kézzel-lábbal irányítható helikoptereken repülve) elcsípni és a földhöz rögzített, lebegő „kapu”-ba vinni. Ha a hosszú, de igen könnyű csuklós fogóhoz hozzáér az ellenfél fogója – a csukló azonnal kinyílik és elereszti a gömböt. A játék igen nagy ügyességet és ötletes repülési módokat kíván.
(Baleset teljesen lehetetlen volt, mert minden játékos vállán három összehajtott üres xurolgömb feküdt, amelyek veszély esetén a pillanat törtrésze alatt automatikusan héliummal töltődtek fel.)
Néha esténként táncoltunk. A régi valcert éppoly kedvvel, mint a lágy sestit vagy a forró ütemű vitpaszt.
Élelmezésünk eléggé unalmas volt, bár a kertészet emberfeletti buzgósággal igyekezett változatossá tenni, de a lehetőség határai erősen korlátozottak voltak. Személyi híreket vagy világeseményekről szóló értesítést mindennap kaptunk, s ha valaki mindennap végig akarná olvasni a fényújságot, aligha jutna ideje másra. Csak az nyomta rá a lehangoltság érzését az egész társaságra, hogy a vénusziakról semmi hír nem érkezett.
Swen Axell, Jahn Bohr és Warren McKenna, a három fő csillagász már harmadik napja a néhány héttel ezelőtt felfedezett cereszi csillagvizsgálóban tartózkodott, hogy az ottani csodálatos technikai berendezésekkel kutatásokat végezzenek. Az összeköttetést hosszú hullámon tartottuk velük, de egyszer csak ez az egyébként is gyengén működő kapcsolat felmondta a szolgálatot. Már éppen segélyhajót akartunk indítani, amikor a radar érkezésüket jelezte.
– Tulajdonképpen még nem szándékoztunk visszajönni – kezdte Swen Axell. – Amit a csillagvizsgáló nyújtott, annak elmesélésére alig hiszem, hogy futna szókincsemből. Helyettünk beszéljenek majd felvételeink. Ami mégis idő előtt hozott haza bennünket, azt szeretném hamarosan elmondani mindnyájuknak.
Máris felhangzott az ismert Attention-jelzés a telep minden zugában. A gépteremépület magas árbocán kigyulladt a köröző vörös reflektor, a barlangkertészetben végigfutott a jelzés, és mindenünnen sietve megindultak a kinn tartózkodó kollégák.
Kiürültek a laboratóriumok, az olvasószobák, és surrogva indultak meg a nagy földi adó gépegységei.
Fél háromkor mindnyájan a klubteremben ültünk, az ügyeletesek kivételével.
– Bizonyos kozmikus jelenségek – kezdte Swen Axell, az egyébként szokásos bevezető szavak elhagyásával –, amelyekre röviden azonnal kitérek, arra kényszerítettek, hogy idő előtt visszatérjünk megfigyelő helyünkről, és hogy önöket ily sebtében összehívjam.
Egyszerre csupa figyelem lett mindenki. Csak Vali nem állta meg szótlanul, és igen halkan odasúgta a mellette ülő Ihaverinek:
– Mi az, megint rendetlenkedik a Jupiter?
– A Vénuszt figyeltük és fényképeztük – folytatta Axell – és szokatlan tüneményt vettünk észre.
Most már Vali is elhallgatott.
– Olyan rendkívüli sarki fényjelenséget tapasztaltunk, hogy ennek okát keresve... ismerve a sarki fény földi megjelenésének eredetét... azonnal a Nap felé fordultunk kutatásunkkal.
– Halló, Axell professzor! – hangzott fel hirtelen a parlefotonból a nagyvevő radarrádió ügyeletesének, Hans Rugénak hangja. – Figyeljék csak! Jelzéseket fogok! Átkapcsolom!
A nagy televizor hangosbeszélőjéből halk, de ütemes egyforma zörejek hallatszottak. Hans Ruge beszabályozta a vevőt. A recsegés csökkent és hangfoszlányok váltak hallhatóvá. Igen, modulált hangok, de érthetetlenül.
Egyszerre tisztán és érthetően csendült fel Bittár hangja:
– Rakéta a Vénuszról. Irányítás a 26 centiméteres hullámhosszon. Rakéta a Vénuszról. Irányítás a 26 centiméteres hullámhosszon.
Ez a két mondat ismétlődött állandóan. – A Vénuszról üzennek!
– Halló, Ruge! – szólt bele a parlefotonba Warden Bolt magfizikus. – Kérem, állítsa be a radarsugárzót a rakéta közölt hullámhosszára s próbálja vele befogni. Rögtön ott leszek magánál a gépteremben. – Van San Va elektronfizikussal elhagyta a termet.
– Kár, hogy nem vehetünk részt mindnyájan e nagyjelentőségű esemény kiderítésében – folytatta Swen Axell –, de közléseim nem tűrnek halasztást, Bohr, McKenna és Ira Jett csillagász kartársaink tovább folytatják a Nap rohamosan fejlődő foltjainak mérését és vizsgálatát. Az eddigi megfigyelések arra mutatnak, hogy ezek most szokatlan gyorsasággal már rendkívül nagy területet borítanak el.
– Mikorra várható a maximum? – kérdezte Lan Honder adjunktus.
– Számításunk szerint 32-40 óra múlva, de máris életbe kell léptetnünk bizonyos óvóintézkedéseket – felelte Axell.
– Milyen prognózist lehet felállítani ezzel a fokozott napfolttevékenységgel kapcsolatban? – kérdezte kissé türelmetlenül Herbert Wehner pilóta. – És mit kell tennünk?
– Jól védett helyre kell sürgősen átköltöznünk. Osborn és Bohr úgy látják... és e véleményükhöz én is csatlakozom..., hogy a barlangkertészet zártabb részébe kell lemennünk, áttelepítve oda elsősorban az életfenntartáshoz szükséges felszerelésünket és a hozzávaló anyagokat. Másodsorban pedig fontosabb műszereinket és hírközlő, valamint energiatermelő gépeinket.
E szavakat néhány felszisszenés követte.
– Igen, jól tudom, hogy ez nem könnyű feladat. De sajnos, azt sem tudnám megjósolni, hogy milyen és meddig tartó hatása lesz az előbb említett napműködésnek.
Mindnyájunknak volt annyi csillagászati ismerete, hogy a napkitörések a Földön is okoztak már nemcsak meteorológiai, hanem biológiai zavarokat is. A gépberendezések egy része az életünk fenntartásához szükséges anyagokat állította elő. A cereszi napfénytelepek oxigénkondenzációjának elvét nem ismertük s így nem tudhattuk, hogyan fognak reagálni erre a küszöbön álló változásra.
Körülbelül ezek és ehhez hasonló gondolatok futottak át mindnyájunk agyában. De azonnal felmerült a másik probléma is. Mit és hogyan mentsünk? Hetvenketten voltunk. Rengeteg tudományos anyag gyűlt össze eddigi működésünk eredményeképpen. Ott kell hagyni a kényelmesen berendezett otthonokat!?
Úgy elmerültünk ebben a tűnődésben, hogy észre sem vettük, amikor Swen Axell rövid időre elhagyta a termet. Csak azt láttuk, amint épp visszajött.
– E pillanatban közölték a Földről, hogy figyelik mind a vénuszi szokatlan erősségű sarki fényt, mind pedig a Nap rendkívüli erejű és fokozódó kitöréseit. A Földön hatalmas viharok dúlnak, mágneses zavarok időnként lehetetlenné teszik a fényadást is, meg a rádióközvetítést is. Kérdezik, hogy szükségesnek látszik-e nálunk óvóintézkedés. Én röviden beszámoltam tervünkről, s azt teljesen indokoltnak tartják. Még azt is kérdezték, hogy nem tudunk-e valamit a vénusziakról? Mindenesetre jobb a felesleges óvatosság, mint a késői bánat. Tehát fel a fejjel, és lássunk a munkához! Kérem a csoportvezetők intézkedéseit, éspedig olyképpen, hogy az áttelepülés tizennyolc órán belül megtörténjék.
– Hát ennél nehezebb feladat is alig akadt még életemben! – mondta Karl Brecht.
– No, mindegy. Axellnek igaza van! Kezdjük!
Perceken belül lent voltunk a barlangkertészetben. (Kis elektromos gyorsvasút száguldott végig a közel tíz kilométer hosszú barlangrendszeren.) Terepszemlét tartottunk, és fél óra múlva már megindult a szervezett költözködés. A csillagászok nem mozdultak munkahelyükről.
Ruge és Warden fogták fel a Vénuszról a Ceresz felé közeledő Bittár-rakéta automatikus jelzéseit, és útját pontosan a Cereszre állították be. A távolság áthidalásához még néhány nap kellett.
Éva, megtudva, hogy úton van egy »levél«, s benne bizonyára üzenet imádott Tomjától, alig bírt magával, s a legszívesebben elébe repült volna a közelgő rakétának.
Egész éjjel lázasan dolgoztunk, és másnap dél felé nagyjában készen voltunk. Színültig töltöttük a barlangi ciszternákat. A hasadó és szintetizáló üzemanyag, az élelmiszerek, a tudományos anyag, a fontosabb gépek 450 méteres mélységben, a cereszi volt tűzhányó rég betemetett kráterének legmélyebb pontján találtak menhelyet. A költöztetők a fáradtságtól már alig álltak a lábukon.
Másnap reggel mindnyájan a Napot figyeltük. Hatalmas protuberanciák vágódtak ki belőle, de mintha semmi észrevehető következmény nem mutatkozott volna. Csak talán a »Fénytelep« feletti szokásos hajnali légmozgás volt valamivel erősebb, mint rendesen. Később a hőmérséklet kissé feljebb kúszott, mint ahogyan szokott.
A vénuszi rakéta, élénk fényjeleket adva, befutott. Fékezőszerkezete kifogástalanul működött, s a teleptől négy-öt kilométer távolságban egy sziklaszorosban landolt. Swen Axell nem engedte, hogy érte menjenek. Délután 13 óra tájban sürgősen le kellett vonulni a barlangokba s elzárni a bejáratot. A külső távhőmérő hirtelen 80, majd rövidesen 120 fokra ugrott fel. Az ultraibolya sugárzás a normális mennyiség 18-szorosát mutatta. Ez ellen még a K-uviol ruhák sem védtek volna. Úgy látszik, a csillagászok prognózisa – sajnos – helyes volt.
alig aludtunk néhány órát, sűrűen váltva az ügyeleteseket. Felébredéskor mindnyájan kínzó fejfájásról panaszkodtunk. A két orvos, Alex Edgar és Liu Yang – maguk is szenvedő betegek – sorra vizsgáltak mindenkit. Betty Penland a kis Axell Brandttal foglalkozott. Szapora pulzuson és kisebb hőemelkedésen kívül semmi mást nem tudtak konstatálni. A szervezet elektromos tónusa ugyan eltért egy kevéssé a normálistól, de ez nem jelentett semmit, mert izgatottabb lelki állapotban jóval nagyobb kilengés is előfordul. Erre pedig minden okunk megvolt.
– Doktor – szólt a 67 éves Oger Galet –, nézze csak a kezemet.
Körmei kékeslilásak, az ujjak utolsó ízei sápadt viaszsárgák voltak. Sietve Kordamin-B injekciót kapott, s ettől egészen felfrissült.
Perkins, majd Stanislav Kanas vegyésztudós jelentkezett hasonló panasszal. Kis idő múlva Pjotr Bjelij fotobiológus kérte, hogy csináljanak vele valamit, mert megőrül a fejfájástól.
Mindenki szédült, és tüzes karikák táncoltak szemünk előtt. A fizikusok vasakarattal végezték óránként a levegő– és vízelemzést. Semmi elváltozást nem tapasztaltak.
A távhőmérő kívülről plusz 140 fokot regisztrált. Idelent remegett mindenki a hidegtől, és be kellett kapcsolni a fűtő akkumulátorokat.
Egyszerre valami pokoli robbanás remegtette meg az egész barlangot. Remegett recsegett és dübörgött körülöttünk minden, hatalmas sziklák szakadtak le a barlang mennyezetéről. Robajuk megsiketített, a keletkezett por vakká tett mindenkit, kialudt a világítás.
– Felrobbant a kinti tóriumkészlet!
– Vagy óriásmeteor csapott le a Cereszre!
Felvillantak a zsebakkumulátoros fényszórók.
Többen megsebesültek egy leomló sziklától.
– Itt Gábor, a vízmedence ügyeletes – hallatszott egy éles hang.– Segítséget kérek! Szökik a víz!
Négyen is odarohantak; a lámpák táncoló fényében a gyorsan alászálló víztükör képe gyűrűzött.
Fel az oxigénsisakot! Teddy Hill és Gábor máris a víz alá buktak; hogy megkeressék a repedést.
– Tömítő xurolt! Gyorsan! Ide!
Mandal és Ihaveri, kezükben vízben duzzadó anyaggal és vízalatti lámpákkal eltűntek a víztükör alatt.
– Betty! Betty! Sürgősen jöjjön velem! – jött elő a félhomályból Homer Herter alakja, karjában tartva az eszméletlen Oger Galetet.
– Sajnos, késő! Nincs segítség!
– Francis Gaytan! Kapcsolja ki, kérem, a fűtést – kérte Swen Axell. – Megsérült a szintetizálónk!
Tompa puffanás és utána velőtrázó sikoly hasított bele a zűrzavarba.
– Josef Perkinsre ráesett egy szikla! Húzódjék mindenki védett helyre! – kiáltotta Swen Axell.
Ő maga és a mellette álló Kanas pedig emberfeletti erővel dobálták szét a leomlott törmeléket, de már csak Perkins megcsonkult, véres holttestét kaparták ki.
Mandal és Ihaveri ájultan hozták fel a ciszterna húsz méteres mélységéből Gábor Istvánt, és mit sem törődve a még mindig hulló kőzáporral, védett helyre cipelték, hogy oxigénbelélegeztetéssel próbálják életre kelteni.
Teddy Hill a jéghideg vízben erejének utolsó megfeszítésével egyedül tömködte a széles repedést, amelyen keresztül most már valamivel lassabban szökött a víz.
A távhőmérő most 158° külső meleget mutatott.
Helyzetünk kezdett nagyon komolyra fordulni.
De némán, összeszorított foggal, kimerülten, pokoli fejfájás kínjában harcoltunk tovább olyan erők ellen, amelyeket jóformán nem is ismertünk.
Nem akadt köztünk egy sem, aki életét pillanatnyi habozás nélkül ne kockáztatta volna a közösségért. Pedig erre percenként adódott alkalom.
Mandal és Ihaveri újra lebuktak a ciszterna fenekére, s bár nehezen, de sikerült a tartály készletének egyharmadát megmenteni.
Mi lesz a kertészet dús növényzetével?
– Halló, Swen Axell – kiáltotta az izgatottság legmagasabb fokán Albert Mundi. – Jelzéseket fogok!
– Honnan?
– Nem tudom. Gyengék. Nem értem.
– Erősítsen!
– Nem megy, kiég a gép!
A lehozott kis parlefoton opállemezén őrült fénycsíkzivatar száguldott állandóan.
– Halló, Ceresz... Halló, Ceresz – hangzott, mint egy nagyon messziről jövő kiáltás.
– Kik vagytok!? – ordított bele Mundi a mikrofonba.
– Halló... Luna 4... Segítséget...!
– De hisz ezek a vénusziak – kiáltott fel Swen.
– Távolságunk 280 000 kilométer. Halló, Ceresz! Feleljetek. Gamma hajónkon gépzavar... Kozmikus porban vagyunk... Fényjelzést adjatok!
Megkövülten figyeltük az adást. A vénusziak úton vannak? Sőt, már itt is vannak! Ide jönnek épp most, ebbe a kataklizmába!
Mit tegyünk? Mit csináljunk?
– Halló, Luna 4! Luna 4! – kiáltotta Swen Axell. – A Cereszen naprobbanás miatt most lehetetlen leszállni. Szabadban a hőmérséklet 148 Celsius fok. A barlangkertészet mélyén tartózkodunk. Tartsatok ki az űrben. Fényjelzéseket... – kissé tanácstalanul nézett körül... – igen, megkíséreljük, amint lehet. Egyelőre ultrarövidhullámú sugárzónánkat keressétek, és azon jöjjetek. Vételigazolást adjatok!
– Adásotokat vettük. Megértettük. Mi is ezért jöttünk el a Vénuszról – hangzott végtelen halkan.
– Fényjelzést kérnek? De miért? – emelte fel kezét fáradtan Swen. – Persze, persze. Kozmikus porban vannak. Radarukkal megtalálták a Cereszt és most bennünket keresnek rajta.
Ránézett a távhőmérőre. 152 Celsius fok.
– Fényjelzést. . . – mondta halkan és megingott.
Homer Herter elkapta, lassan lefektette és karját feje alá téve, másik kezével lassan kinyitotta zubbonya nyakát.
Betty futva jött, kezében az injekciós tűvel.
Albert Poll és Leshi xurol hordágyra fektették az alig lélegző embert és átvitték a barlang legmélyebb részébe, ahol Alex Edgar oxigénnel túltelített levegőben, nagyfeszültségű, gyorsváltakozó árammal táplált orvosi műszerekkel próbálta talpra állítani a gyengélkedőket. Azonnal kezelésbe vette Swen Axellt is. John Osborn odalépett a távfelvevő géphez szinte odatapadó Mundihoz.
– Jött újabb közlés? – kérdezte.
– Igen. Harmadfél napig kitartottak a Vénuszon ugyanilyen körülmények közt, mint amilyenekben most mi vagyunk, de néhányan nem bírták ki...
– Kik?
– Nem kérdeztem. Közölték, hogy amikor elindultak, ezek a jelenségek már múlóban voltak ott. Számítottak rá, hogy nálunk a ritka légréteg miatt intenzívebb lesz a hatás. De nem értik, hogy miért következett ez be a Cereszen csak most! Ők már hatvan órája úton vannak.
– Halló... halló... A hőmérséklet csökken, 124° e pillanatban, 118°... 109°... – kiáltotta Gábor István.
– Swen Axell jobban van! – járt szájról szájra. A hőmérséklet rohamosan esett.
Mintha mindnyájunkon csökkent volna az eddig egész agyunkat bilincsben tartó feszültség.
Fáradtak voltunk, de valami megmagyarázhatatlan felszabadultság érzése kezdte lassan feloldani letargiánkat.
A hőmérő már 80°-on állt.
Bean közölte a vénusziakkal, hogy véleményük szerint rövidesen leszállhatnak, de most még nem tudnak kimenni a barlangból. Legyenek türelemmel.
– Üzemanyagunk bőven van – jött a válasz. – Kétezer kilométerre vagyunk tőletek. Fényjelzés már nem kell, mert a Ceresz tisztán látható. Várjuk a leszállási lehetőséget. És Tom Hardy üdvözli a feleségét.
Éva két karját a magasba emelte, azután lassan leült, görcsös zokogását a feltörő öröm könnyei váltották fel.
Swen Axell néhány kórtermi társával együtt lassan közeledett. Osborn közölte vele a vénusziak érkezéséről szóló újabb értesítést, majd a hőmérséklet normalizálódásának örvendetes tényét.
– Nem értem – mondta halkan Axell.
– Mit?
– Ezt a nagy időbeni eltolódást a Nap kitörésének vénuszi és cereszi hatása közt. (Jóval később derült ki a magyarázat. A szokatlan erejű napkitörések ionizálták a Naprendszer belsejében tovaszáguldó kalcium-gázfelhőket, s a Ceresz egy ilyennek az uszályán haladt keresztül.)
Egyszer csak átmenet nélkül megszűnt minden veszély. A hőmérők a szokott mélypontot mutatták.
Osborn kiment a barlangból és tíz perc múlva visszatért.
– Le lehet hívni a vénusziakat – mondta röviden.
Kibotorkáltunk és tíz perc múlva „otthon” voltunk. Mindent épen és sértetlenül találtunk.
Radarjaink három űrhajó gyors közeledését jelezték. Kis parlefotonjaik látómezején Burke és a többiek jól ismert, de sovány és megviselt arca tűnt fel, hogy közölje velünk:
»Feladatunknak becsülettel eleget tettünk!«
A három vénuszi űrhajó még egy kémlelő kört írt le az Üveg tér felett, azután leereszkedett.
Felpattantak az ajtók. Negyven fáradt ember vonult le lassan a lépcsőkön. Vánszorogva közeledtek. Csendesen kezet szorítottunk velük, majd forró szeretettel összeölelkeztünk.
– Hát megjöttetek? – ennyi volt mindössze a fogadtatás.
– Értesítsük a földieket – kérte Swen Axell.
A klubteremben felragyogott a parlefoton nagy opállemeze, és újra hallottuk a gépek jól ismert halk zümmögését.
A látómezőn egy nagyváros képe jelent meg.
A tágas utakon virágzó fasorok alatt, könnyű, színes ruhába öltözött karcsú férfiak és nők tömege hullámzott. Egy részük a mozgó járdákkal vitette tova magát, mások meg gyalogoltak.
Üde parkokban piros arcú gyermekek hancúroztak és a légben ezernyi tarka, gyorsan tovaszökkenő gondola cikázott. Kétüléses kis helikoptereken vagy madárszerűen mozgó szárnyas légi »fecskén« szerelmes párok andalogtak, vagy munkából és munkába sietők üdvözölték egymást.
Nagy magasságban hatalmas légi expressz húzott valahová, és árnyéka áthatolt az épületek áttetsző falain. A lapos tetőkön induló és érkező járművek nyüzsögtek, a légi forgalom ellenőrei feszült figyelemmel segítettek a torlódást elkerülni.
Füst, por, köd, utcai járművek – réges-régen a múltba vesző rossz emlékek. A távolban azúrkék tenger hullámain parányi vízi járművek, vitorlások, légcsavaros csónakok, kétéltű – vízi és repülő alkalmatosságok, az emberi fantázia kimeríthetetlen tárházából fakadó formák.
Azután tovasiklott a kép.
Mértani formákba rendezett, aranyló vagy haragoszöld vetéstáblákon parányi gépek mozogtak, hogy távolból irányított munkájukkal gyarapítsák a raktárházak jól gondozott tartalékait.
Jólét, derűs békesség, boldogság ragyogott mindenütt.”

Hans Ruge a mellette ülő Vali kezét kereste, és amikor a két kéz egymásba kapcsolódott, halkan csak ennyit kérdezett:
– Kedves építész kollégám, hajlandó lenne „odalenn” megtervezni egy családi házat... kettőnk részére?

Zárószó

A Ceresz vágtatott a Föld felé, másodpercenként 25 kilométerrel csökkentve kettejük közt a távolságot.
A földiek lelkesedése nem ismert határt. Elsiratták az elesett hősöket, de az élet feltarthatatlan folyamként söpörte el a fájdalmat és ünnepelte a győzelmet.
És máris készen állott egy újabb ötszázas csoport, új cereszi, vénuszi és – marsi felderítéshez, hogy újabb és újabb ösvényeket törjenek az emberiség egyetlen, közös célja, a boldogság felé.

– V é g e -

T A R T A L O M

Előszó (Kulin György)............................... 5
   I. Üzenet a Cereszről ........................... 7
  II. Megismerkedünk Tom Hardyval és Kutasi Évával  11
 III. Indulás, különös bonyodalmakkal.............. 26
  IV. Megérkezések ................................ 34
   V. Élet a Cereszen ............................. 43
  VI. Felderítő úton .............................. 52
 VII. Szenzációs bejelentések ..................... 73
VIII. Sic itur ad astra ........................... 84
  IX. A Vénusz bemutatkozik ....................... 97
   X. Küzdelmes napok ............................ 105
  XI. Újabb meglepetések ......................... 120
 XII. Lázadás .................................... 154
XIII. Menekülés a Vénuszról ...................... 169
 XIV. Mi történt a Cereszen? ..................... 179