Marietta Csudakova - A létezés tere
Minden rendkívül gyorsan zajlott le.
Kraft teljes erőből futott le a domboldalon, de az egyik férfi már hanyattvágódva feküdt a füvön, a másik pedig felébe hajolva, áldozatának arcát kémlelte olyan arckifejezéssel, amelyben a kíváncsiságon kívül semmi mást nem lehetett fölfedezni.
- Letartóztatom! - kiáltotta Kraft még futás közben. Az ismeretlen meg sem próbált menekülni. Lassan megfordult. egykedvűen végigmérte az izgatott Kraftot és a markában szorongatott Browningot.
Kraft megtapogatta a fekvő alak pulzusát, egy percig a mellkasában uralkodó kínzó csendet fülelte, azután szigorúan megkérdezte:
- Miért ölte meg ezt az embert?
- Kérdésében két tévedés van - válaszolt szárazon az ismeretlen. - Először is nem öltem meg, másodszor pedig ez aligha nevezhető embernek.
Cipője orrával megérintette a halott homlokát, aztán kissé habozva ugyan, de leguggolt, zsebéből holmi körzőre emlékeztető szerszámot vett elő, fürgén méricskélni kezdte a férfi arcát. s közben ezt mormogta:
- No persze. A szög alig változott.
Kraft nem nógatta a letartóztatott férfit. Érdeklődéssel figyelte, mint feszíti szét a halott tenyerét, s vizsgálja meg alaposan, néhányszor meghúzogatatva az "áldozat" hüvelykujját, aztán feláll, és térdét akkurátusan leporolva, gonosz mosollyal szól oda a halottnak:
- A mielőbbi viszontlátásra.
Kraft felismerte a pillanatnyi elmezavar jellegzetes ismérveit, amelyek akkor ütköznek ki a gyilkosság elkövetése után a tettesen, ha az ölést még nem mesterségszerűen űzi. Ezt az elborult elmeállapotot csakhamar felváltja a megvilágosodás, amikor a tettest elfogja a viharos és őszinte gyónási szándék.
Ám ez a gyilkos a vallomástétel vágyának a legcsekélyebb jelét sem mutatta! Úgy tetszik, most már egyáltalán nem érdekelte áldozata, s mély töprengésbe merült. A harminchárom év körüli, magas, fáradt és sápadt férfi elsőként törte meg a csendet. Azt tanácsolta Kraftnak, ne sokat törődjék a holttest őrzésével.
- Akármit csinál, egy óra múlva a hulla már nem lesz itt - mondta és ernyedten legyintett. - Egyébként, tegye azt, amit jónak lát.
Egy órát kettesben töltöttek a hulla társaságában. Kraft várta, hogy valaki majd csak felbukkan az úton, de a környék elhagyatott volt. Mindketten szótlanul üldögéltek, a gyilkos háttal a tett színhelyének, Kraft pedig le nem vette szemét a holttestről: mindig felfigyelt a tettesek véletlen megjegyzéseire. S életének legnagyobb megrázkódtatása volt az a pillanat, amikor észrevette, hogy a tőle két méternyire heverő hulla eltűnt, de úgy, hogy a helyén még a fű sem maradt. lenyomódva. A legközelebbi bokorhoz akart ugrani, de idejében észretért. A bokrok legalább száz méternyire álltak. A gyilkos el sem mozdult a helyéről, ült s úgy tett, mintha egyáltalán nem is érdekelnék a háta mögött zajló események. Egyetlen dolgot lehetett feltételezni: a holttestet; a föld nyelte el.
Öt perc múlva Kraft már tökéletesen hajlandó volt némán követni a gyilkost, aki nyugodtan hívta őt maga után. Mögötte botorkált és gondolattalanul meredt, az előtte haladó férfi lábára. Egész úton. egyetlen. szó sem hangzott el. Végre megérkeztek. Az emeletes villa dolgozószobájában, amely lakójának antropológiai érdeklődéséről tanúskodott; Kraft letelepedett egy öblös fotelba, a férfi pedig egy bőrdíványra; s fáradtan hátradőlt.
- Úgy látszik, megértette, hogy nincs értelme a letartóztatásomnak - szólalt meg a gyilkos. - Ne várja, hogy magyarázatot adok. Igaz, nem érdemes fecsérelni rá a szót, de nem ezért hívtam ide önt Valamit kérni szeretnék. Holnap már nem leszek itt. Sajnos, nem vihetem magammal a kéziratomat. De nagyon szeretném, ha nem kallódna el. Annak idején már kétszer megpróbáltam rábízni valakire. De mindkét alkalommal eltűnt. Bocsásson meg, hány éves ön?
Kraft még nem töltötte be a harmincnyolcat, s úgy látszik, ez tökéletesen megfelelt az ismeretlennek. Röviden elmagyarázta, hogy harminc év múlva vagy talán később jelentkezik a kéziratért, amelynek a tartalma antropológiai kutatás. Legnagyobb sajnálatára nem készült el vele, bár nem is olyan régen még nagyon remélte, hogy sikerül befejeznie. Nagyon jói tudja, milyen furcsának tűnhet a viselkedése Kraftnak, de arra kéri, higgye el, ő egyáltalán nem gonosztevő, s ott lent a folyónál csak az életét védte: semmi rosszat nem tett azzal, akit Kraft ott holtan látott.
A következő hetek azzal teltek el, hogy Kraft naponta százszor feltette magának ugyanazt a kérdést: ő, mint állami szolgálatban álló ember, hogyan engedhette futni a gyilkost, sőt még egy iratot is átvett tőle megőrzésre. És mindezt azért, mert a tettesnek, a kriminalisztikában ma még ismeretlen módszerrel, sikerült elrejtenie vagy megsemmisítenie egy holttestet.
Az izgalom, amit két ember egyidejű eltűnése okozott a városban, csakhamar elcsitult, az ügy ad acta került. Soha senki nem tudta meg, hogy Kraft előző este az egyik eltűnt férfi házában járt. Soha senki nem kérdezett tőle semmit. Ám a szemtanú maga úgy vélte, becsületén folt esett, és még abban az évben kilépett a rendőrség kötelékéből.
Rengeteg ráérő ideje lett. Nincs azon tehát semmi csodálkozni való, hogy végül elővette a férfi kéziratát, a férfiét, akinek saját jószántából lett a cinkosa. És ezen a napon Kralt arra a kérdésre, hogy mi lehet az ismeretlen neve, megkapta a választ: "Firstnek nevezem magamat."
Most már csak a kézirat és a név - s ez utóbbi aligha az igazi - maradt Kraftnak abból az emberből, aki ilyen homlokegyenest ellenkező irányba terelte az életét.
Az iratok rengeteg példával bizonyított, részletes és aprólékos kutatási adatokat tartalmaztak. Nincs értelme részletezni, hogy az évek során Kraft hogyan hatolt be egyre mélyebbre és mélyebbre az antropológia rejtelmeibe, a rokontudományokba, s hogyan döbbent rá végül is, hogy First kutatásai egyedülállóak. A szerző tökéletesen figyelmen kívül hagyta a régi és az új világ barlangjaiban talált leletek és ásatások eredményeit. Valamiféle más, csak őelőtte ismeretes adathalmazzal dolgozott, amelyek révén merész hipotéziseket állított fel az ember ötvenezer éves fejlődésével kapcsolatban. Voltaképpen nem is antropológia volt ez már, hanem valamiféle más tudomány, amely az embert mint egészet tanulmányozta. Kraftot különösképpen az a részlet nyűgözte le, amelyben az ismeretlen férfi a barlanglakó ősemberek és a reneszánsz kori európai ember életét írta le. A neolit kor asszonyainak a gesztusai, járása, mély hangú, szaggatott nevetése olyan közvetlen élményszerűséggel és jólértesültséggel rajzolódott ki, amilyen szinte csak a kortárs sajátja lehetett. Néhány oldal pedig vérbeli regényírónak is becsületére vált volna.
Amit a szakértők legjobb esetben megengedhetetlen felületességnek minősítettek volna, azt Kraft egészen másnak tartotta. Itt, ezen a számára idegen területen is segítségére sietett az a kivételes képessége, amelynek révén egynémely sötét ügyre annak idején sikerrel derített fényt, mégpedig az, hogy felfigyelt a másodrendű részletekre. Kralt végül ráakadt a nyomra.
Előbb First életrajzát kellett tanulmányoznia. A rendőrség archívumában elég anyagot talált. First orvos volt, de rendkívül kis körben praktizált. Öt évvel eltűnése előtt jelent meg a városban. S ez alatt az öt év alatt egyetlenegyszer sem hagyta el a várost. Nem volt sem felesége, sem gyereke. Ismeretségi köre alig egynéhány emberre korlátozódott. A városban csak gyalog közlekedett.
E tények között mindenekfölött egy adat keltette fel Kraft figyelmét. Ez a jó keresetű ember, akinek sok szabad ideje volt, miért nem utazgatott? Kralt szorgos munkával nekilátott, hogy a város térképén rekonstruálja First útvonalait. Érdekes következtetésre jutott. First útjai a városon belül pontos egyenlő szárú háromszöget alkottak, amelynek egyik csúcspontja a várost nyugati irányban határoló folyó völgye volt, az a hely, ahol annak idején összetalálkoztak az élettelen test fölött. A háromszög északi és déli csúcsa közötti távolság nem haladta meg a két kilométert. First soha nem járt a város déli negyedeiben. Számára a város bizonyos fajta börtön lehetett, amelybe saját vagy nem tudni kinek az akarata folytán került.
A titok csak sűrűsödött és a zavarosan forrongó találgatások csak megrémítették Kraftot hihetetlenségükkel. A rendőrség archívumában még másik három esetre bukkant, amikor "a város egy lakója eltűnt". A legrégebbit 150 évvel azelőtt jegyezték fel. Mindhárom eset hajszálnyira hasonlított egymásra. Mindhárom férfi éjszaka tűnt el, és soha többé senki nem látta őket. Kralt sok részletkérdésben is felfedezte a hasonlóságot. Százat tett volna egy ellenébe, hogy mindannyiszor ugyanaz a személy tűnt el. Amire a furcsa hipotézist kidolgozta, újabb probléma, a Nereida Neptun-hold esete kötötte le, aztán más és más dolgokkal foglalkozott, amelyek életének következő húsz esztendejét teljesen lefoglalták.
Időközben a város szinte teljesen megváltozott. First háza helyén uszoda épült. Kraft kétszer költözött más lakásba.
Vénségére igencsak megkedvelte a kicsi és otthonos bárt, amely a számára olyannyira emlékezetes helyen, a folyóvölgyben épült. A finom sörön és az elmés elnevezésen kívül - "A világ vége" volt a bár neve - még valami más is vonzotta oda Kraftot: ha Firstnek valóban eszébe jut, és ismét jelentkezik a városban, akkor pontosan itt kell felbukkannia.
Így történt. Egy csendes októberi estén First betoppant a bárba, oly váratlanul, mintha csak a falból lépett volna elő. Zavartan toporgott az ajtóban; körbe-körbe pillogott; mintha nem tudná eldönteni, merrefelé tegye meg az első lépést.
67 éve ellenére Kraft nemcsak esze minden frisseségét, hanem lelkierejét is megőrizte. De még így is elég sok időbe telt, amíg összeszedte magát. Voltaképpen csak azt látta, amit várt - First egy cseppet sem változott meg az elmúlt harminc év alatt. Kraft intett neki, mire First nyomban az asztala felé indult, merőn bámulva Kraftot.
- Maga az, kedves barátom? - szólította meg halkan. - Véletlen találom itt, vagy várt engem?
- Vártam magát - jelentette ki határozottan Kraft. - Vártam, hogy végre mindent elmesél nekem, s leveszi lelkemről ezt a szörnyű súlyt. A kézirata sértetlen. Mint látja, megöregedtem. s a fizetség, amelyet magától kérek, nem olyan nagy.
- Én is megöregedtem - felelte First. - S az én utam is a vége felé közeledik. Nagyon szomorú volnék, ha úgy kellene távoznom, hogy senkinek se mesélhetnék magamról. Nem leszek bőbeszédű. Egy mondattal mindent megmagyarázok. Maga az időben véges, én a térben vagyok véges. Ez az egész.
First nyugodt szürke szeme Kraftra pillantott, Kraft pedig sápadtan bólintott.
- Időbeli utam a múltban sokkal hosszabb, mint a magáé, s a jövőben végtelen. A térben azonban sokkal kurtább a magáénál. Úgyhogy magához hasonlóan, én is közeledem a megsemmisüléshez, ahhoz, amit maga halálnak nevez.
- Ott a folyónál? - kérdezte Kraft, s First bólintott. - Igen, bizonyára ott fog bekövetkezni. Mindenesetre nem messzebb a régi városfal tornyánál. Nem fogom túlélni a tornyot, mint ahogy valószínűleg ön sem haladja meg a százéves kort. Már csak háromszáz méter hosszú és ötven méter széles térség maradt számomra. Az idő azonban mindig folyamatosan múlik, és a legszerencsétlenebb nap is csak annyi ideig tart, mint minden másik nap, a tér azonban néha ugrásszerűen zsugorodik. Az ember hirtelen azon veszi észre magát, hogy már jóval kisebb tere maradt, mint számította.
- És akkor mit tesz?
- Elmegyek egy másik időbe. A tér zsugorodását nem tudom megakadályozni, mint ahogy ön sem tartóztathatja fel az idő múlását. De ön meghosszabbíthatja az életét a tér számlájára. "Nem egy, hanem tíz életet élt" - mondják arról, aki bejárta a földet. Ráadásul itt vannak tartalékban a bolygók. Én is "meghosszabbítom" az életemet az idő számlájára. Számtalan életet éltem végig, de mindegyik egy icinyke-picinyke földterületen zajlott le, ahonnan sohasem törhettem ki.
Az utolsó szavak olyannyira elkábították Kraftot, hogy alig bírt megszólalni. Végül megérdeklődte, milyen messzire kalandozott el First.
- Tetszés szerint kalandozhatom - válaszolta First. - Vissza is térhetek a saját időmbe, csupán annyival "öregebben", mint amennyit a másikban éltem, és még életben találhatom az ismerőseimet… De ezt nemigen teszem. Egy alkalommal túl korán tértem vissza, de mégiscsak később, mint most, és még találkozhattam egy roskatag és beteg öregasszonnyal. Valamikor nagyon szerettem, és született is egy lányunk. Találkoztam a lányommal. Gyönyörű asszony lett belőle, és akkor már tizenöt évvel idősebb volt nálam. Amikor bemutattak neki, azt mondta: az édesapjára emlékeztetem, aki éppen ilyen jóképű és elegáns volt. S meg kell vallanom, jólesett, hogy Helen nem felejtett el teljesen.
- Lehetséges, hogy soha nem ismerték fel? Hiszen ismét a rokonai, ismerősei közé tévedhetett…
First mosolygott.
- Erről nevetséges beszélni. Ki hisz manapság a csodákban? Még a legkézenfekvőbb, leghihetőbb tények összevetése nyomán sem merészkedne senki olyan messzire, mint ön, kedves Kraft. Maga az első, aki szemébe nézett a nyilvánvaló tényeknek, bármennyire ellentmondanak is azok a közhiedelemnek, Milyen rokonokról beszél, kedves barátom? Mit mondana ön arról az aránylag fiatal emberről, aki az utcán megállítaná a köztiszteletben álló Vernier doktort, aki már nyilván betöltötte hetvenedik évét, és meglapogatva a vénember görnyedt hátát, azt kezdené bizonygatni neki, hogy ő, Vernier, ennek a tejfelesszájúnak a fia?
Csend lett, és Kraft egyre csak Firstöt bámulva, elfojtott magában egy felesleges kérdést.
- A távoli múlt? Ki törődik vele? - folytatta First. - Bevallom, végigfut a hátamon a hideg, ha arra gondolok, hogy ismét az őseink között találom magam, ismét meglátom a barlangokat és a gigantikus fákat, itt. ni, a város helyén, amely az elmúlt korok során szinte a sajátommá vált… Nem, egyáltalán nem kívánkozom vissza a múltba. Egyetlen dolog vonzana: szeretnék ismét a nagy Cézár seregében harcolni. De persze ez is elszomorítana, hiszen a gallok ellen kellene csatáznom - mosolygott First.
Az ablaknál ültek, és First olyan arckifejezéssel tekingetett a városfal tornya felé, mint ahogyan a vénemberek nézik a temetőt. Kraft mélységesen megszánta ezt az embert, aki úgy látszik, magával az emberiséggel egyidős… Saját élete szinte morzsányinak tetszett Firstéhez viszonyítva, aki az elmúlt évezredek alatt egymást váltó nemzedékek minden terhét a vállán hordta. Lassan megértette: nem sok vigasztaló rejlett abban, hogy First életét nem évek; hanem néhány méter korlátozza.
- Howard, Pellier, Fossler, akik annak idején eltűntek a városból, mint ön? - kérdezte Kraft.
- Igen, én vagyok - válaszolta nyugodtan First - és egyetlenegyszer sem jószántamból tűntem el. Nekem is megvannak a magam veszélyei. Már említettem, hogy önhöz hasonlóan, engem sem kímélnek meg a véletlenek. Egyszer például, ha jól emlékszem, a múlt század elején, meggondolatlanul kocsiba ültem. A ház, ahová igyekeztem, egy általam már régen érintett ponton állt. De a kocsis részeg volt és vagy tíz méterrel odább hajtott, arra a területre, amely aztán lényegesen összezsugorította az életemet. Arra már nem volt időm, hogy megállítsam a kocsit. Kiugrottam, s szerencsémre megúsztam egy lábtöréssel. Azóta nem utazom. Túl drágán fizettem meg ezért az élvezetért. De jelenleg egyetlen valódi ellenségem van.
- Akivel ott lent a folyónál megvívott? - kérdezte óvatosan Kraft.
- Igen, ő, Second. Ő éppen olyan, mint én, csak egyetlenegy dologban különbözünk. Ő jóval később jelent meg mint én, valamiféle javított kiadásban, és így sokkal közelebb áll az emberi nemhez. Mint ahogy ön sem tudja, mi történik önnel holnap, úgy ő sem tudja, mi történik vele a tér legközelebbi méterén és melyik idősíkba lép át. Valamiféle külső erő irányítja, váratlanul és szeszélyesen szakítja ki egy-egy idősíkból. Neki persze sokkal könnyebb a dolga, mint nekem. Nem neki magának kell eldöntenie, hogy az ismerősei elől melyik idősíkba lépjen át, ahol esetleg pusztaságot talál vagy hullahegyeket az ismerős helyeken. De ez az idióta úgy véli, hogy óriási boldogság, ha maga irányíthatja az időt, s hogy ettől őt megfosztották. Akkor amikor találkoztunk, Second váratlanul támadt rám, és a folyóba lökött. Sikerült elrabolnia tőlem öt méternyi életet, s nekem nyomban távoznom kellett. Nem tudom, miért volt erre szüksége. Bizonyosan felismert. Ritkán találkozunk, de mindig, már az első pillanatban megismerjük egymást.
- Akkor hová tűnt el?
- Az ütésem átküldte egy másik idősíkba, ennyi az egész. Talán éppen itt tartózkodik az ükunokáink társaságában.
Kraft megborzongott, és körülnézett az elnéptelenedett bárban. Egy pillanatra felrémlett előtte a még meg nem született emberek sziluettje, akik szótlanul üldögélnek körülöttük.
- Lehetséges az is - folytatta First, és arcára sötét árnyék borult -, hogy az időben előre és hátra utazgat. Akkor úgy látszik, éppen a régmúltból bukkant fel. Nem tudja elképzelni, milyen szörnyű dolog egy modern európai arcon felfedezni a neandervölgyi ember szörnyű vicsorgását. És akkor leütöttem…
- Milyen rettenetes ez - jegyezte meg halkan Kraft. - Csak ketten vannak, és ellenségei egymásnak, s ráadásul kénytelenek találkozni.
- Mit tehetünk? Second meg én ugyanabba a térbe kerültünk, önöknek a saját idősíkjukban vannak meg az ellenségeik. Egyébként ez nem is olyan fontos. A szörnyű az, hogy az ember állandóan érzékeli a tér végességét, azt hogy feltartóztathatatlanul közeledik a végső pont felé, s a nyomorult méterek egyre csak fogynak.
Kraft végül elszánta magát a végső kérdésre:
- Ön is fél a haláltól?
First lehorgasztotta fejét.
- Ön tud valamit a halálról?
- Semmit.
- Mindig úgy vélekedtem, hogy azért félünk a haláltól, mert tudunk róla.
- Értem, mire gondol - felelte meghatottan First. - Én magam is preparáltam már hullákat, és tökéletesen el tudom képzelni, milyen az az ember, aki az időben fejezi be az. útját. De arra még gondolni is szörnyű, mi lesz velem, amikor nem marad már számomra tér…
A bárban már záráshoz készülődtek, ők ketten kimentek a friss levegőre. Kraft házánál elbúcsúztak. First magához vette kéziratainak egy részét, és eltávozott abban a reményben, hogy még este kibérel egy lakást, s másnap ismét találkozik Krafttal.
Kraft sokáig nem bírt elaludni. Arra gondolt, milyen mérhetetlen boldogság jutott neki osztályrészül. Hátralevő napjaiban olyan emberrel beszélgethet, aki olyasmiket látott, amikről a világ egyetlen könyvében sem olvashatna.
Reggel First nem jelentkezett. Ebédtájban Kraft elment hazulról, s amikor megvette a reggeli újságot. rögtön szemébe ötlött a hír, miszerint egy ismeretlen fiatalembert tegnap este a város északi részében elütött egy lovaskocsi. A kocsis felszedte a szerencsétlenül járt férfit, aki elvesztette eszméletét, és elindult vele a városi kórház felé. Amikor a kocsi megállt a kórház kapujánál. a férfit nem találták a kocsiban. Tüzetesen átkutatták a környéket, de eredménytelenül. Csupán egy halom véres kéziratra bukkantak. amelyen mindenféle csontok és koponyák rajza volt látható, nyilván a szerencsétlen emberé lehetett. Az ismeretlen teste valószínűleg kiesett a kocsiból a hídon, amelyen a kocsi áthaladt s onnan belecsúszhatott a folyóba, az áradás pedig elsodorhatta.
Kraft megborzongott és levette a kalapját. Tudta, hogy az emberek közül az Első befejezte útját.
Apostol András fordítása