Ljuben Dilov - Emberiség, előre!
Most, amikor már elindultunk repülőnkön első bevetésünkre, amelyből nem tudom, visszatérünk-e valaha, bár nem az a feladatunk, hogy összecsapjunk az ellenséggel, hanem csak az, hogy felderítsük hollétét és harckészültségét, most csupán röviden tudom körvonalazni a konfliktus előzményeit. E háború igazi krónikáját majd mások írják meg. Persze ha valóban kitör, vagy ha utána bárki is életben marad, aki írni képes. A történelem egyébként azt mutatja, hogy a háborúk igazi indítóokát mindig valami jelentéktelen ürügy mögé rejtik, ez esetben azonban az ürügyet egy általában nem nevezhetjük jelentéktelennek. És ez az alapvető különbség szent és igazságos hadjáratunk és a Földön lezajlott minden előző háború között.
A dolog a kis Nîmes városban vette kezdetét, amelyben a híres Simmering professzor elmegyógyászati klinikája működött. Hogy voltaképpen hogyan történt, az mindmáig titok maradt, de akárhogy is volt, egy hajnalon, amikor az éjszaka visszavonult erről a féltekéről, a klinika összes kórterme üresen tátongott. Egyetlenegy páciens sem maradt hátra, még a kényszerzubbonyt viselők közül sem. Az ügyeletes személyzet leírhatatlan pánikban tört ki. Az újságok egykorú riportjai bizonyos képet adnak róla. De Nîmes városában sem volt kisebb a vakrémület - kétszázötven szökött elmebeteg egy ilyen kisvárosban elég rémítő szám. Szerencsére a város lakóinak többsége ismerte egymást, ha nem is névről, de látásból, így nem is nagyon sokáig bámultak gyanakodva egymás arcába, hogy fölismerjék, nem egy magát álcázó elmebeteggel állnak-e szemben. A rendőrség egyetlenegyet sem talált meg közülük, és a rendőrkutyák is csupán a kórház parkjának közepén elterülő tágas tisztásig követték őket, és ott a szegény ebek csak forogtak maguk körül, mintha megtébolyodtak volna, és üvöltöttek dühödt tehetetlenségükben. A tizedik napon a baljós éjszaka ügyeletes orvosa öngyilkosságot követett el, a klinika igazgatója, Simmering professzor, a bécsi elmegyógyászati iskola legnagyobb képviselője megőrült, és be kellett vinni őt Otara professzornak, esküdt tudományos ellenfelének klinikájára. Egy héttel később egyébként Otara professzor klinikája is kiürült a hajnali órákban. Nyomtalanul eltűnt további száznyolcvanhat elmebeteg, zömében, ahogy beszélik, veszélyes őrült. Köztük volt az öreg Simmering professzor is.
Otara nyilatkozatot tett egy sajtókonferencián, hogy szerinte az egész gyanús eset mögött Simmering rejlik, akinek szellemi épségében mindig is kételkedett. Simmering, miután megszervezte saját pácienseinek szökését, álnokul becsempészte magát a klinikájára, hogy az ő betegeit is elragadja magával. Egyébként az újságíróknak arra a kérdésére, hogyan téveszthette meg őt; a tapasztalt szakembert Simmering szimulálása, Otara igen ügyesen kivágta magát: ilyen esetekben néhány nap alatt nem lehetséges diagnózist megállapítani, s ezenkívül a szkizofréniának olyan fajtái is vannak, amelyeknél a beteg rendkívül nagy előrelátást tanúsít, és képes kongeniális logikával és hidegvérűséggel megvalósítani eszelős elgondolásait.
Otara nyilatkozata után három nappal azonban még öt elmegyógyintézet páciensei tűntek el, éspedig az ország legkülönbözőbb részein. A társadalom felzúdult: hogyan lehetséges, hogy nem egy vagy két ember, hanem pontosan nyolcszázötvennégy személy tűnjön el, emellett nem normális viselkedésű emberek, a rendőrség pedig nem képes megtalálni közülük egyetlenegyet sem. A legésszerűbb magyarázat az volt, hogy a rendőrség bizonyára maga is bele van keverve ebbe a rejtelmes históriába, és a rendőrfőnök beadta nyugdíjazási kérelmét. Ez azonban a dolgok alakulására semmiféle hatással sem volt.
Az ellenzék kezdettől fogva óvatos volt; csupán feltette a kérdést lapjában: "Képes-e egy állam, amely nem tud vigyázni elmebetegeire, gondoskodni épelméjű polgárairól?" És követelte a kormány lemondását. Egy kormány sem olyan őrült, hogy lemondjon az ellenzék kívánságára, de amikor egy szép reggelen a tizennyolcadik elmegyógyászati klinika is kiürült, annak ellenére, hogy vagy tíz állig felfegyverzett titkos ügynök őrizte, a kormány helyzete tarthatatlanná vált. Az ország öreg elnöke pedig televíziós beszédet mondott. Nagyon kimerültnek, mondhatnánk, letörtnek látszott.
- Nem tudom, mi történik ebben az országban - mondta az elnök, és ez a beismerő vallomás megrendítette az ország lakosságát. Ezután felszólította a köztársaság polgárait, hogy őrizzék meg nyugalmukat, bízzanak benne, és az ellenséges tábort hibáztatta, amely bizonyára valami idáig ismeretlen provokáló célból elhurcolta szeretett elmebetegeinket. Az igazi bűnös azonban szerinte végül is ez a satnya demokrácia, amelyben az ehhez hasonló dolgok megtörténhetnek. Annyira elragadtatta magát, és a végén úgy üvöltött a demokrácia ellen, megállapítva, hogy a demokratikus rend a modern társadalomban már alkalmatlan a kormányzásra, hogy valószínűleg valamelyik tanácsnoka szükségesnek látta, hogy megbökje hátulról. Az elnök mormogott valamit, megtörölte patyolatfehér zsebkendőjével összeráncolt homlokát, és megtört hangon bejelentette, hogy ez idő szerint nem lát más kiutat, mint azt, hogy kinyilvánítsa a hadiállapotot.
A reggeli újságok, az elnök beszédét kommentálva, egyelőre még megkockáztatták, hogy különvélemenyüket kifejtsék. Egyesek az ellenséges beavatkozás lehetőségét fogadták el, mások feltételezték, hogy az ország elmebetegeit azon nézetek követői semmisítették meg, amelyek szerint a gyógyíthatatlan elmebetegek csupán a társadalom felesleges terhét jelentik, és ezért egyszerűen ki kell őket irtani. A szatirikus lap odáig ment a merészségben, hogy javasolta elmebetegek behozatalára egy központ felállítását, hogy az üres elmegyógyintézeteket újra benépesíthessék. Az ellenzék lapja viszont megint csak kérdéseket tett fel. "Miért tűnnek el azok - kérdezte a lap -, akik a legrosszabb esetben is legfeljebb valamely szoba bútorát képesek szétzúzni? Miért nem azok az őrültek, akik népünket a katasztrófába döntik?" A hadiállapot azonban életbe lépett, és az ilyesféle kérdéseket nem bocsátották meg. Az újságot betiltották, a lap szerkesztőit letartóztatták azért, mért uszítottak az elmebetegek további elszöktetésére.
Az igazság kedvéért meg kell mondanunk: a kormány komoly erőfeszítéseket tett, hogy a titkot leleplezze. Két elmegyógyintézetet megtöltött ambuláns elmebetegekkel, és közéjük helyezte el az elmebetegséget szimuláló ügynökeit, a betegek azonban, akik addig szelíden odahaza üldögéltek, minden erős őrizet ellenére eltűntek, az ügynökök viszont ott maradtak, anélkül hogy észrevették volna, hogy mi is történt. Azon az éjszakán mélyen aludtak, a klinika egész őrségével egyetemben. A szóbeszéd természetesen félremagyarázta a kormánynak ezt az intézkedését, és azt híresztelték, hogy a csöndes őrülteket tervszerűen összegyűjtötték, és elhurcolták otthonukból, azért, hogy megsemmisítsék őket. A radikális ifjúság betörte a kormányhivatalok ablakait, egyesek megsebesültek, és akinek családjában csöndes őrült volt, sietve elrejtette. Annak ellenére, hogy a már cenzúrázott lapok erről semmit sem közöltek, az egész népen lassanként a vakrémület lett úrrá, még azokon is, akiknek addig sohasem jutott eszükbe, hogy a világon vannak elmebetegek is, és akiket megrémített az elmegyógyintézetek valóságos száma. Hiszen egy társadalomban, amelyben ilyen önkényeskedések lehetségesek, senki sem garantálhatja, hogy akár holnap nem nyilvánítják bolondnak az embert, hogy azután eltűnjön egy kemencében vagy a tenger mélyén - mint ahogyan azt híresztelték.
A kormány a nemzetközi rendőrséghez is fordult, annak ellenére, hogy ily módon tekintélyén csorba esett, de miután az elmebetegeknek még a nyomára sem akadtak, természetesen feltételezték, hogy elhurcolták őket az ország határain túlra. Az Interpol által az egész világon közzétett felhívások szövege rendkívül szokatlan volt e tiszteletreméltó szervezet részéről - fénykép, név, magasság, arcbőr, haj és szem színe, majd következtek a további adatok: kínainak mondja magát, bár fehérbőrű, vagy: abban a tévhitben szenved, hogy zsiráf, és állandóan kinyújtja a nyakát, hogy felfelé nézzen, vagy: amikor másokkal találkozik, üvölt, mint egy farkas…
Az egész világ nevetett, és a kormány már felkészült, hogy hadat üzen a szomszédos államnak. Arra az elhatározásra jutottak, hogy abban a pillanatnyi helyzetben már csupán egy háború háríthatja el a forradalmat. Hogy a döntésnek valami demokratikus látszatát keltse, a kormány összehívta az előzőleg feloszlatott parlamentet. A főváros utcáin azonban röplapok jelentek meg, a rendőrség és a kormány pedig névtelen leveleket kapott, amelyekben tudomásukra hozták, hogy a meghatározott napon elhurcolják az őrülteket a parlamentből is. "Értelmetlen lenne, ha bármiféle intézkedéseket is foganatosítanának - közölte a névtelen levelek és a röpiratok szövege. - Az fog történni, ami eddig történt, anélkül hogy akár észre is vennék!" A hadsereg és a rendőrség körülvette az egész parlamentet drótkerítéssel és tankokkal, de az ülésen egyetlen képviselő sem jelent meg. Egyesek közölték, hogy váratlanul megbetegedtek, mások - hogy sürgős ügyben el kellett utazniuk. És bár azonnal elfogták a megdöbbentő hatású röpiratok és névtelen levelek szerzőjét, nem került sor hadüzenetre.
Miközben a kormány azon tűnődött, hogyan lásson újra munkához, a felderítők jelentették, hogy abban az államban, amelyet meg akartak támadni, az elmebetegek már szintén eltűntek a klinikákról, csupán az ottani kormány, a szomszédok tapasztalatain okulva, hosszabb ideig titokban tudta tartani a történteket saját népe előtt. Ily módon az elnök, aki választhatott, hogy vagy lemond, vagy megüzeni a háborút, megkönnyebbülten jelent meg népe előtt a televízió képernyőjén, hogy bejelentse: ugyanaz a szerencsétlenség sújtotta az ellenséges államot is. És néhány nap múlva megszüntette a hadiállapotot. A világ minden részéből hír érkezett, hogy mindenütt ugyanolyan titokzatos módon kiürültek az elmegyógyászati klinikák.
Az emberiséget fennállása óta még soha ilyen mélyen semmiféle esemény nem rázta meg. A zavar gyorsan nőtt, misztikus félelem vett erőt az embereken a megmagyarázhatatlan jelenség miatt, és fennállt az a veszély, hogy az emberek tömegesen megőrülnek. Ezt előmozdította egyes filozófusok, újságírók és politikusok nyilatkozata, akik a sajtóban az eseményeket kommentálták, valamint egyes kormányok meggondolatlan intézkedései is. Egyes országokban kiengedték az elmebetegeket az elmegyógyintézetekből, és hazaküldték őket otthonukba. Az őrültek nem tűntek el, mint sorstársaik, viszont rengeteg kárt okoztak, és sokat garázdálkodtak. Újra összeszedték őket, és kisvártatva ők is nyom nélkül eltűntek. Heron, a filozófusok pátriárkája mély értelműen kifejtette egy közleményében, amelyet a világ minden sajtóorgánuma átvett: "Ha minden elmebeteg ember eltűnik a Földről, mi lesz akkor az ép ész ismérve? Képes-e egy társadalom, amely csupán épeszű emberekből áll, létezni?" Az egyház viszont, amely ezer éven át áhítozott egy ilyen csoda után, izgatottan hirdette a szószékről: "Szánjátok meg bűneiteket! Térjetek meg Isten kebelére! Ez csupán egy új Szodoma és Gomorra kezdete. Isten magához veszi a tisztákat és az ártatlanokat, hogy azután rázúdítsa megsemmisítő haragját a bűnösökre…" A vakrémületet különösen előmozdította a híres tudományos-fantasztikus író, Minosz Papaszjan egy műve. Teljesen meggondolatlanul, kizárólag spekulatív elgondolástól vezérelve nem közölte művének címében, hogy az kigondolt, fantasztikus történet, hanem azt a látszatot keltette, mintha műve dokumentációs jellegű lenne, és mintha valaki másnak a nevében írná, akit tévedésből az elmebetegekkel együtt elhurcoltak, majd visszahoztak. Papaszjan voltaképpen a tudományos-fantasztikus irodalomban már banálisnak számító témát dolgozott fel, miszerint az ember nem az evolúció útján jelent meg a Földön, hanem mesterségesen előállított, előre programozott sejt formájában helyezték a Földre egy más, magasabb civilizáció képviselői. És most, a beprogramozott idő elteltével ezek a képviselők egyszerűen beleavatkoztak hatalmas kísérletükbe, és kiválasztották azokat az egyedeket, akik eltértek előre meghatározott programozásuktól, hogy megtudják, minek tulajdonítható ez az eltérés. Vagyis valami olyasmi történt, mint tavasszal a kertek megtisztítása a gyomoktól, mint a gyomlálás.
Természetesen nem csupán Papaszjan irodalmi szemfényvesztése okozta a vakrémületet. A már kialakult pszichológiai helyzetben mindenki hajlandó volt elhinni a legkülönbözőbb valótlanságokat is, és az emberek majd megőrültek, amikor erről a "szörnyű dokumentum"-ról olvastak, és elképzelték azt maguknak. Amikor magukra maradtak, indokoltan tették fel a kérdést önmaguknak: "És engem vajon nem gyomlálnak majd ki? Én normálisnak tartom magam, de ők, akik beprogramoztak, vajon mit gondolnak?" Ez az egyébként nem valami szellemes fércmű, mint ahogyan az az irodalomban gyakran megtörténik, a káron kívül valami hasznot is hajtott. Arra indította az embereket, hogy a szörnyűséges rejtély magyarázatát valamiféle Földön kívüli erőben keressék. Így azután végül is felnyitották azt a levelet, amelyet minden kormány már réges-régen megkapott a Földön, de amellyel eddig senki sem törődött a rengeteg névtelen tréfa és rosszindulatú zsarolás közepette. Idézem ezt a levelet majdnem teljes egészében, mivel ez váltotta ki azt a váratlan és forradalmi változást az emberiség történetében, amellyel ma szemben állunk.
Ez a földi elektromos írógépen írt levél elmondta, hogy feladói - egy más civilizáció képviselőinek nagy csoportja - hosszú idő óta titokban tanulmányozták az életet a Földön. Ebben a munkafolyamatban a Földre érkezett expedíció tagjai gyakran emberi alakot öltöttek, de számos alkalommal elfogták és bezárták őket azokba a szörnyű házakba, amelyeket mi elmegyógyintézeteknek hívunk. Ott meggyőződtek róla, hogy az emberiség érthetetlen okokból igen rosszul bánik egy elég nagy részével. Ezeket az embereket elmebetegeknek, feleslegeseknek és tehernek tartják. Ezért az expedíció elhatárolta, hogy végrehajtja egy tervét, amelyet nem tekinthetnek agresszív cselekedetnek vagy a földi dolgokba való beavatkozásnak, hogy átviszi ezeket a felesleges tehernek tartott embereket egy más égitestre, ahol kellemes életkörülményeket teremt számukra, és megszabadítja őket ily módon az indokolatlan erőszaktól. Az expedíció mostanig nem közölte az erre a célra kiválasztott égitest fekvését, mivel nem tudta, hogyan reagál erre az emberiség. A Földön folytatott hosszas tanulmányozás során meggyőződtek arról, hogy az a civilizáció, amely magát emberiségnek nevezi, sohasem egyértelmű határozataiban, bármiféle kérdésről kell is döntenie. Az ismeretlenek közölték: készek arra, hogy bármikor felvilágosítással szolgáljanak az elvitt emberek állapotával kapcsolatban… Ezután a matematikai méreteink szerinti koordináták következtek, amelyek arra mutattak, hogy az információ forrása valahol a Proxima Centauri irányában van. Az aláírás így szólt: testvéreitek arról a hatalmas csillagtömörülésről, amelyet ti Galaktikának neveztek.
Mivel a Proxima a Földünkhöz legközelebb lévő csillag (1,3 parszek), a Holdon lévő állomásunk azonnal felhívást küldött oda, bár a dolog eléggé kétségbeejtőnek látszott, hiszen elméleteink szerint legalább kilenc évig kellett várnunk a válaszra. Milyen nagy volt azonban a megdöbbenés, amikor a válasz egy hét múlva már megérkezett! Nem fért kétség ahhoz, hogy az üzenet pontosan a meghatározott irányból érkezett, ez azonban ellentmondott a hullámmozgás gyorsasági határértékének, a tudományos felfogás szerint. Lehetséges persze, hogy ezek a lények a Proxima csillagnál sokkal közelebb voltak hozzánk, vagy pedig olyan eszközökkel rendelkeztek, amelyek lehetőséget adtak nekik, hogy a fény sebességénél gyorsabban küldjenek üzenetet, vagy pedig elképzeléseink az űrről, minden előrehaladásunk ellenére is, alapjukban véve helytelenek voltak. Mindez annyira megzavarta a tudósokat, hogy nem merték közölni a válasz tartalmát, és csak miután megismételték a kísérletet, és miután úgyszólván vitába keveredtek az ismeretlen lényekkel, jutott el végül is az üzenet az emberiséghez.
Az oly sokáig áhított kapcsolat egy másik civilizációval most senkinek sem volt kedvére. Hiszen ki gondolta volna valaha is, hogy így fog történni - idejönnek, és az orrunk elől, anélkül hogy megkérdeznék, egyszerűen ellopják a mi testvéreinket. Lehet, hogy elmebetegek, lehetséges az is, hogy gyógyíthatatlan őrültek, de mégiscsak a testvéreink! Az általános felháborodás mint hatalmas orkán száguldott végig a földtekén, és az ismeretlen lények meggyőző üzenetei nem csökkentették a felháborodás erejét. És voltaképpen a kapott magyarázatok zöme valahogy sértő is volt számunkra - bármennyire kiválóan fejlettek, és bármennyire tanulmányoztak is bennünket, úgy látszik, nem tudtak behatolni a mi életünk finomságaiba. Ez látszott azokból a példákból is, amelyeket felhoztak azzal kapcsolatban, hogy milyen igazságtalanul bánunk mi elmebetegeinkkel. Volt olyan beteg, mondták, aki azt állította, hogy kutya, és úgy akart élni, mint egy kutya, de mi nem hittük el neki, és bántalmaztuk. Megvizsgálták a dolgot, és azt látták, hogy az az állat, amelyet mi kutyának nevezünk, nagy szeretetnek örvend az emberek körében. Hát akkor miért vagyunk olyan türelmetlenek testvérünk ennyire megszokott kívánságával szemben, hiszen csak arról álmodozik, hogy ugyanolyan szeretetben és megbecsülésben legyen része, mint egy kutyának.
Kezdetben megkíséreltük, hogy megismertessük őket a humanizmus értelmével, és megmagyarázzuk, hogy ez a homo, az ember szóból származó fogalom, és ennek következtében, csupán nekünk van jogunk ahhoz, hogy az emberi vonatkozású dolgokban döntsünk, és meghatározzuk, hogyan bánjunk egymással. Körültekintően közöltük velük, hogy semmit sem értenek meg a földi dolgokból, és szemükre vetettük, hogy miért nem létesítettek velünk kapcsolatot, mielőtt ezt a semmivel meg nem indokolható agressziót elkövették. Majd a végén valami ultimátumféleséget is adtunk nekik: küldjétek vissza elmebetegeinket, ha azt akarjátok, hogy békében éljünk véletek! Erre azonban rendkívül sértő módon válaszoltak: megfigyeléseik arról győzték meg őket, hogy mi a fejlődésben még nem értünk el arra a fokra, hogy békés és gyümölcsöző kapcsolatot tartsunk fenn egy mai civilizációval, hiszen ilyen kapcsolat még az emberek között is hiányzik. Ezért nem kísérelték meg a kapcsolat felvételét velünk. A mi reagálásunk most azt bizonyította be nekik, hogy igazuk volt. Semmi logika nincs abban, amit állítunk. Rosszul bántunk azokkal az emberekkel, bár azok semmi bűnt nem követtek el a társadalommal szemben, felesleges tehernek tartottuk őket, és most mégis vissza akarjuk őket kapni. Ha szükségesek voltak számunkra, akkor miért izoláltuk őket, és miért zártuk ki őket a társadalom életéből? Ha pedig nem szükségesek számunkra, akkor miért ragaszkodunk ahhoz, hogy visszakapjuk őket?
E válasszal egyidejűleg egy egész filmet levetítettek arról az ismeretlen égitestről, ahol csodálatos tájon egy olyan fényűző és szép várost láthattunk, amilyent mi a Földön ki tudja, hogy mikor tudunk felépíteni, és ebben a gyönyörű városban az utcákon és a parkokban sétáltak elmebetegeink. Sokan megismerték hozzátartozóikat és barátaikat. Megkísérelték megértetni velünk, hogy elhurcolt testvéreink kiválóan érzik magukat új környezetükben, hogy közöttük sem betegség, sem haláleset nem fordult egyszer sem elő és így tovább. De vajon kit győzhet ez meg? A közvéleménykutató intézetek mindenütt egy és ugyanazt a kérdést tették fel az embereknek: "Akarjátok-e visszakapni elmebetegeinket, és hogyan vélekedtek az ismeretlen civilizáció eljárásáról?" A válasz egyöntetű és kategorikus volt mindenütt: az emberek visszakövetelték testvéreiket, és elvitelükben a Föld tekintélyének durva megsértését látták. És a földi patriotizmustól áthatott tömegek sokfelé megkövezték azokat a nihilistákat és defetistákat, akik arcátlanságukban arra vetemedtek, hogy azt állítsák: irigyeljük elmebetegeinket, mert olyan szabadságban és jólétben élnek; és ezek az elvetemültek azt javasolták, kössünk megállapodást ezzel az ismeretlen civilizációval, hogy a jövőben is átadhassuk nekik elmebetegeinket, mindaddig, amíg meg nem tanuljuk, hogyan gyógyítsuk meg őket. (Itt meg kell azonban jegyeznünk, hogy a Föld elmegyógyászati klinikái időközben zsúfolásig megteltek, mivel sokan nem bírták el a szokatlan idegfeszültséget, amely az emberiséget elfogta. Közöttük egyébként sokatlanul sok szimuláns is akadt, akik azért vetették fel magukat az elmegyógyintézetekbe, mert titokban reménykedtek, hogy őket is elviszik az ismeretlen égitestre.)
Az Egyesült Nemzetek Szervezete egyhangúlag megszavazta egy ünnepélyes felhívás közzétételét annak érdekében, hogy minden helyi jellegű háborút szüntessenek meg, hogy hagyják abba az összes vitát a bennünket fenyegető veszély idején, és az egyes államok egyesítsék katonai kiadásaikat egy közös kasszában, hogy abból megteremtsék a közös űrháborús eszközöket, az egységes űrhadsereget, amely képes lesz arra, hogy hathatósan megvédje a Földet az idegen beavatkozással szemben.
És csoda történt. Az emberiség történetében először minden kormány engedelmeskedett a Szervezet felszólításának, a nemzeti és faji ellenségeskedések villámgyorsan eltűntek, és az Egyesült Nemzetek Szervezetének égisze alatt hihetetlen rövid időn belül megteremtették az emberiség első általános hadseregét. Így végül is az emberiség egyesült, mintha csupán az elmebetegek jelenléte akadályozta volna meg azelőtt ebben.
És íme most már végre úton vagyunk! Tizenöt felderítő űrhajóval. Oly nagy a boldogságom, hogy újságíróként rákerültem egy hajóra, hogy ezt nem is merem szakmai képességeimnek tulajdonítani, hanem egyszerűen csak annak, amit a mi földi nyelvünkön úgy mondanak: "Vak tyúk is talál szemet!" És ha valami is aggaszt egy kissé, csupán az, hogy vajon ismeretlen ellenségeink nem kísérelik-e meg, hogy kitérjenek a háború elől, amikor látják eltökéltségünket, hogy életre-halálra harcoljunk, bár szerintük jelentéktelen és tökéletlen módon. Embertelen dolog lenne, ha mindez végül is szelíd tárgyalásokkal végződne. Hála istennek, katonai szellemünk és akaratunk, hogy megvédjük tekintélyünket, annyira erős, hogy legalább most nincs okom arra, hogy kételkedjem az egészséges emberi értelemben! Az bizonyára nem engedi, hogy bármiféle szégyenteljes kompromisszumot kössünk.
A Mars mellett elhaladva felfogtuk ottani, harci figyelőállássá átalakított állomásunk üdvözleteit és jókívánságait. Ezután már az ismeretlenség következik. Vajon mit hoz ez az ismeretlenség szép Földünk számára? Ne veszítsük el a hitünket, szerény riportjaim jövendőbeli kedves olvasói, ne veszítsük el hitünket abban, hogy szerencsés csillagzat alatt születtünk! Emberiség, előre!
Karig Sára fordítása