Lisa Tuttle - Útvesztőben
Már az útról észrevettük a szoba reggelivel jelzést, és bár még világos volt, és semmi nem sürgetett bennünket, hogy szállást keressünk, megtetszett a földek közepette kimagasló, gondozott ház, és tetszett a táblán álló név is: Vén Parókia.
Phil laparkolta a Minit a kanyargós, kavicsos úton.
- Neked nem kell kiszállni - mondta. - Csak beugrom és érdeklődöm.
Én azonban kiszálltam, hogy kinyújtóztassam a lábamat, és csupasz karomat megfürdessem a lemenő napsugarak melegében. Csodálatos délután volt. Trágyaszag kavargott a levegőben különféle falusi szagokkal összekeveredve, és egyáltalán nem tűnt kellemetlennek. Elsétáltam a kertet és a környező mezőket elválasztó sövénykerítéshez. Az utat alacsony kőfal szegélyezte. Felmásztam rá, hogy a sövénykerítésen át megnézhessem a mezőt.
A mezőn egy férfi állt egymagában, pontosan a közepén. Túlságosan messze volt tőlem ahhoz, hogy kivehessem vonásait, mégis valami borzongatót találtam mozdulatlan alakjában. Hirtelen félni kezdtem, hogy arccal felém fordul és észreveszi, hogy őt figyelem. Gyorsan lemásztam a kőfalról.
- Amy! - Phil hosszú léptekkel felém tartott. Arca ragyogott. - Igen barátságos a szoba. Gyere, nézd meg!
A szoba az emeleten volt, benne egy óriási, puha ággyal, meg egy hatalmas fa szekrénnyel. Nyikorgások közepette kitártam a nagy, bemélyedő ablakot. Kinéztem a mezőre.
A férfinek, akit az imént láttam, nyoma veszett. El nem tudtam képzelni, hova tűnhetett ilyen hamar.
- Vacsorázzunk Glastonbury-ben? - kérdezte Phil, miközben a szekrény ajtaján belül elhelyezett tükör előtt fésülködött. - Arra azért hagyjunk elég időt, hogy megnézzük az apátságot.
Felnéztem az égre, hogy hol is áll a nap.
- Holnap pedig megmásszuk a csúcsot.
- Te megmászhatod holnap reggel. Nekem elegem van az ősrégi dombok, meg műemlékek megmászásából, mint a Tintagel, a St. Michael hegy, a Cadbury-kastély, meg a Silbury-domb is.
- A Silburyre nem másztunk fel. Ugyanis elkerítették.
- Még szerencse, különben azt is megmászattad volna velem.
Phil mögém állt és szorosan magához szorított.
Hozzásimultam. Úgy éreztem, mintha csontjaim elolvadnának. Igyekeztem bátor hangon, mintha megfeddném, azt mondani:
- Én bezzeg nem panaszkodtam, amikor tavaly megmutattam neked minden érdekességet Amerikában. Tehát a legkevesebb, amit megtehetsz az, hogy most viszonzod szívességemet az ősi brit látványosságokkal. Tudom, hogy te ezek között nőttél fel, én viszont nem. Nálunk, ahonnan származom, semmi olyasmi nincs, mint a Silbury-domb, vagy a Glastonbury-csúcs.
- Ha lenne nálatok ilyesmi, ha lenne Amerikában egy Glastonbury-csúcs, már rég felvonót építettek volna az oldalába - adta elő Phil.
- Vagy legalábbis egy panoráma látcsövet.
Mindketten éktelen nevetésben törtünk ki.
Most úgy gondolok kettőnkre, ahogy abban a szobában álltunk a nyitott ablaknál, átöleltük egymást és nevettünk - úgy gondolok magunkra, mintha mindig is ott álltunk volna.
A vacsorára fatányérost ettünk Glastonbury egyik kávézójában. Sétánk az apátság körül hosszabbra nyúlt, mint gondoltuk, s így későn értünk a kávézóhoz, épp akkor, amikor a tulajdonosnő zárni készült. Phil ugratni kezdte és vonzerejével rávette, hogy maradjon még nyitva, és főzzön a két utolsó vendégére. Az ősz hajú, kövér és majdnem fogatlan asszony egész vacsora alatt az asztalunk körül forgolódott, hogy folytathassa a Phil-lel kezdett flörtöt. Phil pedig kötelességtudóan vigyorgott, viccelődött és hízelgett az asszonynak, de amint az hátat fordított, Phil rám kacsintott, meg megragadta a combomat az asztal alatt, mintegy folytatva a részemről lehetetlen, szüntelen társalgást.
Amikor visszaértünk a Vén Parókiába, behálóztak bennünket egy teára a háziakkal és a többi vendéggel. A többiek a nyár eme késői szakaszában csupán ketten voltak: egy idősebb házaspár Belgiumból.
A villanyfűtőtest be volt kapcsolva, s a társalgó túlságosan is bemelegedett. A melegben sokkal kisebbnek látszott, mint valójában volt. Én az édes, tejes teámat fogyasztottam, és simogattam a lábamnál heverő, Philre felbámuló öreg, fehér kutyát. Phil kitartóan társalgott az időjárásról, a vidékről és a második világháborúról.
Végre elfogyott minden tea, a süteményes doboz háromszor körbejárt, mi pedig bemenekülhettünk szobánk hűvös, lakatlan szentélyébe. Ott aztán levetkőztünk, bemásztunk a hatalmas, puha ágyba, halkan megbeszéltünk egy-két csak bennünket érintő dolgot, majd szeretkeztünk.
Alig aludtam valamit, amikor is arra ébredtem, hogy egyedül vagyok az ágyban. Nem húztuk be a sötétítőfüggönyt, s így a beszökő holdfényben azt láttam, hogy Phil a széles ablakmélyedésben ül és cigarettázik.
Felültem.
- Nem bírsz aludni?
- Csak ez a ronda szokásom - intett Phil füstölgő cigarettájával. Nem láttam, de el tudtam képzelni szégyenlős arcát. - Nem akartalak felzavarni. Phil szívott egy utolsót, jó hosszan, majd a hamutálban elnyomta a cigarettát, s felállt a mélyedésből. Láttam, hogy a gyapjú pulóverét viseli, amely elég hosszú volt ahhoz, hogy divatos legyen, de csupaszon hagyta hosszú, csontos lábát. Kuncogni kezdtem.
- Mi az?
- Te, nadrág nélkül.
- Na, persze, ezen te nevetsz. Viszont nevetek én rajtad, amikor ruhában vagy?
Phil az ablak felé fordult, s kihajolt, hogy egy kicsit jobban kitárja.
- Csodálatos ez az éjszaka… Hűha! - egyenesedett fel Phil meglepetten.
- Mi az?
- Ott, ni… emberek. Fogalmam sincs mit csinálnak. Mintha táncolnának a mezőn.
A Phil hangjából kiáradó kétségtelen csodálkozás ellenére valamiféle viccre számítottam. Felkeltem, odamentem hozzá az ablakhoz. Karjaimat magam köré fontam a hideg ellen. Kinéztem, ahova Phil meredt, s megpillantottam az embereket. Kétségtelenül emberi alakok voltak - öten, vagy talán hatan-heten lehettek, spirál alakban mozogtak, ahogy gyerekjátékban, vagy néptáncban szoktak.
Aztán megértettem. Úgy, mint amikor egy optikai csalódás hirtelen megvilágosodik. Egy pillanatig csodálkozik az ember, de a következő pillanatban kirajzolódik a minta.
- Ez egy útvesztő - mondtam. - Nézd csak, ki van taposva a fűben.
- Fű-útvesztő - jegyezte meg Phil ámulva.
Az ősi, rituális ösvényt taposó emberek egyike hirtelen megtorpant és fölnézett, láthatóan egyenesen ránk. A halovány holdfényben, s abból a távolságból nem tudtam megállapítani, hogy férfi, avagy nő-e az illető. Egy sápadt arcú, sötét figura nézett fel ránk.
Akkor jutott eszembe, hogy aznap már láttam valakit álldogálni éppen azon a mezőn, talán éppen ugyanott. Megborzongtam. Phil átölelt és szorosan magához vont.
- Mit csinálnak? - kérdeztem.
- Az országban elvétve fennmaradt a hagyomány, hogy áttáncolnak, vagy átfutnak egy útvesztőn - magyarázta Phil. - A régi fű-útvesztők legtöbbje már eltűnt. Az emberek ebben a században már nem tartották meg az ilyen útvesztőket. Senki sem tudja, mikor, vagy miért, vagy mi célból keletkeztek az útvesztők, de azt sem, hogy az áthaladás az útvesztőn játék volt-e, avagy rituálé.
Immáron egy újabb alak hagyott fel a tánccal, s megragadta annak a karját, aki már mozdulatlanul állt. Úgy tűnt, hogy mondott neki valamit. Aztán a két illető visszaállt a lassú körtáncba.
- Fázom - panaszkodtam. Éktelenül borzongtam, s a borzongás semmiben nem hasonlított a fizikai hidegleléshez. Lemondtam Phil vigasztaló karjáról, s visszaszaladtam az ágyba.
- Lehet, hogy boszorkányok - közölte Phil. - Hippik Glastonburyból, akik megpróbálnak feléleszteni egy ősi szokást. Glastonbury vonzza a különös figurákat.
Bevackoltam magam a takaró alá, csupán arcom fölső szegélye maradt fedetlen, s azt vártam, hogy abbamaradjon fogam vacogása, és a meleg átjárja izmaimat.
- A legszívesebben kimennék és megkérdezném őket, kik ők - mondta Phil. Hangja különösnek hangzott. - Szeretném tudni, kicsodák. Az az érzésem, tudnom kell.
Rémülten meredtem Phil hátára.
- Ne menj ki, Phil!
- Miért ne? Ez nem New York City. Tökéletes biztonságban leszek.
Felültem, mire lecsúszott rólam a takaró.
- Phil, ne menj ki!
Phil felém fordult az ablaktól.
- Mi a baj?
Nem tudtam megszólalni.
- Amy… Te sírsz? - hangzott Phil érdeklődő, gyöngéd hangja. Odajött az ágyhoz és átölelt.
- Ne hagyj itt! - suttogtam vastag pulóverébe.
- Dehogy hagylak - felelte Phil. Megsimogatta a hajamat és megcsókolt. - Dehogy hagylak.
Phil mégis megtette, alig két hónap múlva, éspedig úgy, ahogy akkor egyikünk sem gondolta volna. Már akkor, amikor a táncosokat figyelte az útvesztőben, már akkor haldoklott.
Reggel, amikor kifizettük a számlát, Phil megemlítette az embereket, akik éjszaka az útvesztőben táncoltak. A háziúr nyíltan kételkedett bennünk.
- Biztos, hogy nem álmodtak?
- Egészen biztos - válaszolt Phil. - Azon tűnődtem, esetleg valamiféle helyi szokást látok…
A háziúr felmordult.
- Méghogy szokás! Táncolni kinn a mezőn az éjszaka kellős közepén!
- Van kint a fűben egy útvesztő - érvelt Phil.
A férfi a fejét rázta:
- Hát itt aztán nincs. Semmiféle útvesztő nincs itt.
Phil nyugodtan folytatta:
- Nem olyanra gondolok, amelyik sövényből áll, mint amilyen Hampton Court-ben is található. Ez csak a fűben van, abban a mintázatban, amelyet jó pár évvel ezelőtt vájtak a talajba. Már alig látható, bár alig egypár éve lehet, hogy a fű újra kinőtt. Már láttam ilyeneket másutt is, meg olvastam is róluk, és a múltban helyenként szokássá vált, hogy futkosnak az útvesztőben, vagy végigtáncolnak, vagy akár játszanak benne. Azt hittem, valami ilyesféle szokás éledt fel errefelé is.
A férfi megvonta a vállát.
- Semmi ilyesmiről nem tudok - közölte.
Az előző este megtudtuk már, hogy a férfi és a felesége "idegenek" voltak, akik Észak-Angliából telepedtek itt le úgy húsz évvel ezelőtt. A férfi kétségkívül nem nagyon sietett segítségünkre a helyi hagyományok tekintetében.
Miután bepakoltuk csomagjainkat a kocsiba, Phil az ösvény felé meredve tétovázni kezdett.
- Nagyon szeretném egészen közelről megvizsgálni azt az útvesztőt - mondta.
Megállt a szívverésem, de semmi ésszerű érv nem jutott az eszembe, amivel marasztalhattam volna. Erőtlenül azt mondtam:
- Senki magántulajdonán nem szabadna birtokháborítást elkövetnünk…
- Átsétálni a mezőn nem jelent birtokháborítást.
Phil nekiindult a sövény mellett az út felé. Nem akartam, hogy egyedül menjen, így hát utána siettem. Néhány yard távolságra az útról kapu nyílt, amelyen keresztül beléptünk a mezőre. Tűnődni kezdtem, ha már ott vagyunk, hogyan fogjuk megtalálni az útvesztőt? Olyan rálátás hiányában, mint amilyen a szobánk ablakából nyílt, a magas fű igencsak egyformának tűnt, s azon a szinten, a szokásos napvilágnál, igazán nem szembetűnőek a talajszint kis eltérései.
Phil visszapillantott a házra, beállt az ablak vonalába, majd megfordult, s körbehordozta tekintetét a mezőn, összeszűkült szemmel próbálta felmérni a távolságot. Aztán lassan elindult. Sűrűn lenézett a földre. Hátra maradtam, s némi távolságból követtem. Nem kerestem az útvesztőt. Nem akartam megtalálni. Jóllehet nem tudtam megmagyarázni miért, de ijesztően hatott rám az útvesztő, messze akartam lenni tőle, megint az úton, Phil-lel kettesben a kocsiban, amint almát eszünk, bámuljuk a tovatűnő tájat, s beszélgetünk.
- Á!
Megtorpantam Phil győzedelmes kiáltására, s figyeltem, mint szökdécsel egyik lábáról a másikra. Egyik lába jól kivehetően magasabban volt a földön. Különös módon kezdett haladni, le-föl lépkedett.
- Azt hiszem, ez az! - kiáltotta. - Azt hiszem, megtaláltam. Ha a mező továbbra is lejt… Igen, igen, megvan!
Phil megállt és sugárzó arccal visszanézett rám.
- Óriási - jegyeztem meg.
- A fű már visszanőtt, ahol annakelőtte csupaszon tartották a földet, de még mindig érezni, hol kaszálták le a rendet - magyarázta Phil, s előre-hátra hajlongott, hogy szemléltesse a sekély árok szélét. - Gyere, nézd meg!
- Elhiszem neked - feleltem.
Phil felütötte a fejét.
- Azt hittem, érdekelni fog a dolog. Azt hittem, ha valami, hát ez pont neked való. Mármint az ősi britek muris népszokásai.
Megvontam a vállam. Képtelen voltam megmagyarázni, miért érzem magam oly kényelmetlenül.
- Rengeteg időnk van, szerelmem - mondta Phil. - Ígérem neked, megmásszuk a Glastonbury-csúcsot, mielőtt továbbutazunk. De most itt vagyunk, s én szeretném átérezni, milyen lehet az útvesztőben. - Felém nyújtotta a kezét. - Gyere, járd velem végig az útvesztőt!
Oly egyszerű lett volna megfogni a kezét és vele menni. De valami felülmúlta a vágyamat, hogy Phillel menjek, hogy ezt is úgy tekintsem, mint bármelyik tréfáját - éspedig a félelmetes, szavakkal nem kifejezhető meggyőződés, miszerint veszély leselkedik ránk. De ha nem megyek vele, talán eláll az ötlettől, s ő jön velem. Esetleg duzzog a kocsiban, de majd abbahagyja és végre elkerülhetük a mezőről.
- Menjünk már tovább! - kérleltem.
Bosszúság suhant át az arcán, s egy vállrándítással elfordult tőlem.
- Akkor adj még egy kis időt! - mondta.
Én pedig figyeltem, mint lép be az útvesztőbe.
Phil nem próbálkozott azzal a különös, ugráló tánccal, amelyet az éjszaka láttunk, hogy az emberek táncolják, csak ment, sem nem gyorsan, sem nem óvatos, kimért léptekkel. Nem nézett rám járás közben, jóllehet az útvesztő vonalai körkörösen az irányomba vezették - tekintetét a földön tartotta. Amint figyeltem őt, úgy éreztem minden lépésével távolabb és távolabb kerül tőlem. Körbefontam karomat, s megparancsoltam magamnak, hogy ne butáskodjak. Azt éreztem, hogy feláll a szőr a karomon, meg a hátamon, és hadakoznom kellett, hogy visszafojtsam a belső kényszert, hogy fogjam magam és elrohanjak, mint a szélvész. És még azt is éreztem, hogy valaki figyel minket, de amikor körbenéztem, a mező üres volt, mint mindig.
Phil megállt. Úgy gondoltam, középre ért. Mozdulatlanul állt, s nekem profilját mutatva a messzibe bámult. Eszembe jutott az ember, akit a mezőn láttam, amikor megérkeztünk a Vén Parókiába - talán éppen azon a helyen, az útvesztő közepében.
Aztán Phil, megtörve a varázslatot, keresztülugrálva az útvesztő ösvényein, hozzám jött és piszkosul erősen megszorított.
- Hát nem őrület?
Kissé megnyugodtam. Túl voltunk az útvesztőn, s mindketten jól éreztük magunkat. Egy kis nevetés is előtört belőlem.
- Nem, dehogy őrület.
- Jó, akkor menjünk.
Phil kijátszotta magát.
Kéz a kézben elindultunk az út felé. Többet nem említettük a dolgot.
Az elkövetkező hónapokban sokszor eszembe jutottak azok a fényes napok, az a két hét, amit Dél-Angliában csavarogva töltöttünk. Az odafűződő gondolatok az ellenszerei több, későbbi emléknek: a kórházbeli utolsó napoknak, amikor Philnek fájdalmai voltak, aztán Phil halálának.
Visszaköltöztem az Államokba - végül is, az volt az otthonom, ott élt a családom, a legtöbb barátom. Angliában majdnem két évet éltem, de Phil nélkül semmi értelme nem volt, hogy maradjak. Találtam egy lakást a közelben, ahol a főiskola után laktam, meg egy tanári állást, és bár fájdalmasan és nehézkesen, de kezdtem megbarátkozni a gondolattal, hogy új életet kell kezdenem. Phil változatlanul hiányzott, s a fájdalom az idő múlásával mit sem enyhült, de megbirkóztam vele. Birkóztam vele.
Azon a tavaszon, amikor már második éve magányos voltam, elkezdtem foglalkozni a gondolattal, miszerint ismét ellátogatok Angliába. Júniusban szabadságra mentem, s úgy terveztem, hogy egy hetet töltök Londonban, néhány napot Cambridge-ben Phil nővérénél, és néhány napot St. Ivesben, ahol felkeresek néhány ismerőst.
Amikor elhagytam Londont a bérelt kocsival, és St. Ives felé tartottam, nem állt szándékomban, hogy rátérjek ama utolsó vakáció jól ismert útvonalára, de mégis megtettem, mire minden város, minden falu kellemes emlékeket és mély szomorúságomat méginkább felkavaró, keserédes élményt ébresztett fel bennem.
Elidőztem Glastonbury-ben, sétáltam a békés apátság romjai közt, s emlékezetembe idéztem Philnek a szent tövisre és Arthur király csontjaira tett mókás és szemtelen megjegyzéseit. Kerestem, de nem találtam meg a kávézót, ahol sült halat kellett ennünk rósejbnivel. Naplementekor már kifelé tartottam Glastonburyből, felfelé a Vén Parókiához, rá arra az ismerős útra. Több autó is parkolt a háznál, amely majdnem tele volt. Akadt még kiadó szoba, de nem az, amelyik után vágyódtam, Így szomorúsággal telve, kezdtem bánni ezt a megszállottságszerű zarándokutat, ugyanakkor vágyódtam ugyanazon szoba, ugyanazon ágy, ugyanazon kilátás után, hogy felidézhessem Phil szellemét. Ehelyett egy jóval kisebb szobát kaptam a ház másik oldalában.
Megteáztam a többiekkel, és korán nyugovóra tértem, de álom nem szállt a szememre. Amint becsuktam a szememet, Phil volt előttem amint az ablakmélyedésben ül, egyik kezében cigaretta, és összeszűkült szemmel néz engem a füstfelhőn keresztül. Amikor azonban kinyitottam a szememet, egy másik szobában találtam magam, az ablak túl kicsi volt ahhoz, hogy ki lehessen ülni - ezt a szobát Phil sosem látta. Az ágy túl keskeny volt ahhoz, hogy azt képzelhessem, Phil békésen alszik mellettem. Bárcsak egyenesen St. Ivesbe mentem volna, ahelyett, hogy elvesztegetem az időmet útközben - ez az egész kész tortúra volt számomra. Nem tudtam visszacsinálni a múltat - minden perce, amit ott töltöttem, azt juttatta eszembe, hogy Phil végérvényesen elment.
Végül felkeltem. Pulóverbe és farmerbe bújtam. Telehold volt, beragyogta az éjszakát, az órám azonban megállt, s nem tudtam, mennyi lehet az idő. Az óriási, ódon ház csöndbe burkolózott. A főbejáraton át távoztam, s reméltem, senki nem fogja utánam bezárni az ajtót. Azt gondoltam, egy séta a friss levegőn ki fog fárasztani annyira, hogy utána elaludjak.
A kavicsos úton indultam el, a parkoló kocsik mellett, az útfélé és kimentem a szomszéd mezőre ugyanazon kapun át, amelyiken Phillel léptünk át életünk korábbi szakaszában. Nem is figyeltem rá, merre tartok, és miért, miközben a fű-útvesztő felé haladtam, amely Philt lenyűgözte, engem pedig megfélemlített. Már számtalanszor megbántam, hogy akkor nem fogtam meg Phil kezét és nem tartottam vele az útvesztőbe. Nem mintha ez hosszú távon nagy különbséget eredményezett volna. Azonban Phil halála után a vele töltött idő minden kevésbé tökéletes perce felrémlett, üldözőbe vett, és egyre fokozta bűntudatomat - minden kihagyott lehetőség, amely immáron örökre elmúlt, minden, amit másképp kellett volna mondanom, vagy tennem.
Valaki állt a mezőn. Megtorpantam, csak bámultam, a szívem pedig összevissza kalapált. Az illető elfordult, így nem tudtam, kicsoda, de abból, ahogyan ott állt, biztosra vettem, hogy már láttam és ismerem.
Futni kezdtem feléje, de biztosan pisloghattam, mert hirtelen az alak eltűnt, mintha nem is létezett volna. A holdfény csalóka volt, a magasra nőtt fű ide-oda lengedezett a szélben, s a fürge felhők az égen fura árnyékokat vetettek.
- Gyere és járd végig velem az útvesztőt!
Hallottam a szavakat, vagy csak visszacsengtek a fülemben?
Zavartan lenéztem a lábam elé, majd körbepillantottam: vajon az útvesztőben állnék? Határozatlanul előre léptem, majd hátra. Úgy tűnt, sekély lejtőn állok. Aztán megrohant az emlékkép: Phil ott áll a napsütötte mezőn, előre-hátra hajolgat és azt mondja: - Azt hiszem, ez az! Arcát pedig uralja az elmélyült, kutató tekintet.
- Phil! - suttogtam könnybe lábadt szemmel.
A könnyeken keresztül láttam valami mozgást, de amikor kigördültek szememből, már megint nem volt ott senki. Körbehordoztam tekintetemet a sötét, üres mezőn és elindultam a régi kitaposott ösvényen, nem olyan lassan, mint Phil, hanem jóval gyorsabban, majdnem ugrálva, miközben lábammal ki-kitapogattam az útvesztő széleit, hogy biztosan az útvesztőben haladok-e, merthogy nem láttam.
Amint ott mentem, úgy tűnt, mintha nem lennék egyedül, mintha emberek haladnának előttem, de mégsem látom őket (majd a kanyargó ösvény következő fordulójában talán utolérem őket), talán mögöttem vannak. Hallottam lépteiket, s a gondolat, hogy valakik jönnek mögöttem, követnek, felborzolta idegeimet, mire megfordultam, hogy meggyőződjek róla. De csak a Vén Parókiát láttam, azt a fölső ablakot, pontosan azt, amely mögül Phil és én kinéztünk, azt a pontot, ahonnan láttuk az útvesztőben táncolókat.
Ezúttal sem húzták be a függönyt a sötét, négyszögletes üveg mögött. Amint az ablakot figyeltem, egy alak tűnt fel benne. A hosszú figura sápadt arccal nézett le. Csak bámultam zavartan. A következő pillanatban újabb alak csatlakozott az iméntihez. Egy alacsonyabb valaki - egy nő. A férfi átkarolta. Láttam, jóllehet képtelenség volt látnom abból a távolságból a sötét szobában, de láttam, hogy a férfi pulóvert visel, a nő pedig mezítelen. És láttam a férfi arcát is. Phil volt az. A nő pedig én.
Ott álltunk mindketten. Még együtt, még nem tudva, mit hoz a jövő. Szinte éreztem a borzongást, amibe akkor megremegtem és Phil megnyugtató ölelését. Pedig nem voltam ott. Még nem. Kint voltam a mezőn, egymagam, egy régebbi énem előjeleként.
Éreztem, hogy valaki mellém lép. Valami vékony, puha, de erős, mint valami madár karma, megragadta a karomat. Egy fiatalember állt mellettem és mosolygott rám. Úgy tűnt, felismertem.
- Phil vár rád az útvesztő közepén - mondta. - Most nem szabad visszakoznod.
Fejemben felvillant az élénk kép, amint Phil nappal az útvesztő közepében áll, s valami megragadja, hogy örökre ott álljon. Az idő másképp alakul az útvesztőben, és Phil még mindig ott állt, ahol annak idején is. Megint vele lehetek, akár egy percre, akár örökre.
Új társammal járni kezdtem a kígyózó, szökdécselő tánclépéseket. Immáron lelkesen, türelmetlenül, hogy beérjek az útvesztő közepébe. Magam előtt elmosódott alakokat láttam, a holdfénnyel változtak, s miközben az útvesztőben haladtak más éjszakákon, más országokban, hol eltűntek szemem elől, hol felbukkantak.
Az viszont, amit szemem sarkából láttam, még inkább zavart. Sűrű pillantások közepette új társam a tánc közben immár nem olyannak tűnt, mint amilyennek az arcát láttam. Olyan fiatalnak látszott, viszont amilyen könnyen és erősen megszorította a karomat, nem fiatalember kezére vallott.
Egy olyan kézre, mint a madár karma…
Pillantásom lefutott a karomon. Az izmos húsomon finoman fekvő kéz nem állt egyébből, mint csontokból, amelyről a hús évekkel ezelőtt lerothadt és lehullt. Felszínes, oldalvást vetett pillantásaim bizonyultak igaznak táncoló partneremről - valamiféle régen holt és mégis eleven látványról.
Megtorpantam, és elkaptam karomat abból a rettenetes valamiből. Behunytam a szememet, hogy ne is lássam. Kiszáradt csontok csattogó zaját hallottam. Arcomban hideg fuvallatot éreztem, s rothadó bűz csapta meg orromat. Egy hang - talán Philé - sajnálattal és félelemmel suttogta a nevemet.
Mi vár rám vajon az útvesztő közepében? És mi lesz velem? Meddig kell még ezt a monoton táncot járnom, ha egyáltalán beérek oda?
Vaktában megfordultam, hogy kiutat keressek. Kinyitottam a szemem, előremozdultam, de visszahőköltem - valamiféle erős, ösztönös idegenkedés visszatartott attól, hogy átugráljak az útvesztő ösvényein, mintha azok csupán sekély, jelentéktelen barázdák lennének. Ehelyett megfordultam (szemem szögletében alakok villództak, akik engem figyeltek) és elkezdtem visszafelé futni azon az úton, amelyiken mentem, követve az útvesztő pályáját visszafelé, egyre távolabb a közepétől, vissza, magába az életbe.
Pap Viola fordítása