Lino Aldani - Az álomfilm
Kék és szürke overallok járnak-kelnek az utcákon.
Kék és szürke, más szín nincs,
Üzleteke sincsenek, irodák, presszók és illatszerboltok se,
és játékokkal zsúfolt kirakatok sincsenek.
A kormos, piszkos, mohával benőtt házfalakon
néha megnyílik egy üzlet forgóajtaja,
Bent vár az “álom”; az álomfilm,
a minden ember számára, a minden erszénnyel
elérhető boldogság;
ott bent van Sofia Barlow meztelenül,
bárki megszerezheti.
Heten voltak, és mindenfelől körülfogták. Egyiküknek akkorát ütött az állára, hogy lebukdácsolt a zöld márványlépcsőn. Egy másik, magas, jól megtermett alak buzogányt lóbálva közeledett. Hirtelen lehajolt, és kikerülte az ütést, a rabszolgát megragadta a derekánál fogva, és a templom egyik oszlopához vágta. Miközben a harmadikhoz készülődött, egy vasmarok szorult a torkára. Megpróbált kiszabadulni, de egy másik rabszolga elkapta a lábát, egy harmadik pedig bal karját bénította meg.
Elkezdték vonszolni. A hatalmas barlangüregből szitárok és tablák ütemes hangja hallatszott, bágyasztó, gyötrő zene volt, tele hosszú-hosszú tremolókkal.
Meztelenül az oltár elé kötözték. Aztán a rabszolgák a folyosókra menekültek, melyek olyanok voltak a tárna falain, mint a halálfejeken a szemüregek. Gyanta-, moha és levendulaillat keveredett a fáklyákból, égő parázstartókból felszálló érzéki illatokkal.
Amikor a táncoló szüzek megjelentek, a zene egy pillanatra elhallgatott, aztán távoli női kórus kíséretében még erősebben hangzott fel újra. Részegítő, érzékeket forraló tánc volt. A szüzek egymás után melléje léptek, könnyű fátylaikkal, fejdíszük hosszú, lágy tollaival megérintették a hasát, az arcát, a mellét. Fejékek és nyakláncok tündököltek a félhomályban.
Aztán a fátylak lassan, egymás után lehullottak. Látta a mellbimbók duzzanatát, szinte érezte lágyságukat, amint kielégítetlen-buján kavarogtak előtte.
Hosszú vérfagyasztó gongütés szakította félbe a táncot. A zene elhallgatott. A táncosnők mint bűntudatos kísértetek tűntek el a barlang mélyén, és a mély csöndben, leopárdköpenybe burkolva megjelent a szépséges papnő. Apró lába meztelen volt és rózsás, kezében hosszú, acélszürke kést szorongatott. Élénk, koromfekete szeme mintha a férfi lelke mélyét fürkészte volna.
Meddig tartott ez az elviselhetetlen várakozás? A kés kínzó lassúsággal vágta el a kötelékeket, a nagy, nedves szem közben vágyakozva fürkészte; fülét rábeszélő, csábítgató hanglejtésű, de érthetetlenül suttogó szavak ütötték meg.
Az oltár lábához vonszolta. A leopárdköpeny a földre csúszott, a papnő epekedve nyúlt el, és lágy, de parancsoló mozdulattal magára húzta a férfit.
Az árnyakkal és hangokkal teliszórt barlangban sűrű sóhajok keltek szárnyra.
Bradley elzárta a készüléket, és levette a műanyag sisakot. Izzadt a tenyere és a homloka, amikor kilépett a fülkéből, lélegzete nehéz volt, szíve gyorsan vert.
Vagy húsz műszaki, a rendező meg a főhősnő sietett a Producer elé, s vette körül türelmetlenül. Bradley körülnézett, karosszéket keresett.
- Kérek egy pohár vizet - szólt.
Leereszkedett egy széles támlájú, hajlított hátú pneumatikus fotelba, letörölgette magáról az izzadságot, és mélyeket lélegzett. Egy technikus igyekezett hozzá, átnyújtotta a poharat, melyei Bradley egy hajtásra kiürített.
- No? Mit szólsz hozzá? - kérdezte aggódva a rendező. Bradley türelmetlen mozdulatot tett, aztán megrázta a fejét.
- Nem az igazi, Gustafson.
Sofia Barlow lesütötte a szemét. Bradley megsimogatta a kezét.
- Te nem tehetsz róla, Sofia. Nagyon jó voltál. Nekem… nekem olyan ölelésben volt részem, amilyeni csak egy nagy színésznő nyújthat. A maga egészében mégse hiteles az álomfilm, hiányzik belőle a harmónia, az egyensúly.
- Mi nem jó? - kérdezte a rendező.
- Gustafson! Azt mondtam, hogy hiányzik belőle a harmónia, nem érted?
- De, értem. Azt mondod, nem harmonikus, rossz az egyensúlya. Ez igaz, a zene indiai, négyszáz évvel ezelőtti, a kosztümök közép-afrikaiak, De a Fogyasztót ilyen finomságok nem érdektik, más izgatja…
- Gustafson! A Fogyasztónak mindig igaza van, ezt ne felejtsd el. Különben itt nem a zenéről és a kosztümökről van szó. A baj másutt van: ez az álomfilm egy bika idegrendszerének is sok lenne!
Gustafson összeráncolta a szemöldökét.
- Adj egy példányt - mondta Bradley -, és hívd ide az Esztétika-Technikust.
Előre-hátra lapozgatta a kéziratot, érthetetlen szavakat dünnyögött, a gondolatait rendezte.
- Tehát - szólalt meg végre, és hirtelen becsukta a kéziratot - a film hosszú kenuutazással kezdődik; a főszereplő egyedül van egy ellenséges, ismeretlen világban, harcba keveredik a folyami alligátorokkal, a kenu elsüllyed. Aztán következik a hosszú, fárasztó menetelés a dzsungelben, a bennszülöttek, a nehéz harc ember ember ellen. A főhőst bezárják egy kunyhóba, de éjszaka jön a főnök lánya, Aloa, kiszabadítja, és elmondja, hogyan jut el a templomhoz. Aztán következik a holdvilágos ölelkezés Aloéval. Erről jut eszembe, hol van Moa Mohagry?
A műszakiak a rendezővel egyetemben hátrább húzódtak; Moa Mohagry, egy magas, szoborszerű szomáliai nő lépett előre.
- Moa, te is nagyon jó voltál, mégis újra kell forgatni a jelenetet.
- Újra? - kiáltott föl Moa. - Akár százszor is megismételhetem, bár kétlem, hogy az eredmény jobb lenne, Bradley, mindent beleadtam, képességeim határára értem…
- Épp itt követte el a hibát Gustafson. Ebben az álomfilmben az utolsó a nagyjelenet, amikor a papnő elcsábítja a főhőst. Az összes többi jelenettel fukarabbul kell bánni, mert csak körítésül szolgálnak. Álomfilmet nem lehet csupa csúcsjelenetből forgatni.
Az Esztétika-Technikushoz fordult.
- Mennyi az átlagos gyönyörindex?
- Az Aloa-jelenetben?
- Igen, az Aloa-jelenetben.
- 84,5.
- És az utolsó ölelésjelenetben?
- Valamivel kevesebb, mint 97.
Bradley megvakarta a nyakát.
- Elvileg akár mehetne is, de gyakorlatban egyáltalán nem jó. Ma reggel megnéztem az első részt külön. Tökéletes volt. Csakhogy a film nem fejeződik be a folyó partján, amikor Aloa odaadja magát a főhősnek. Hátra vannak még a fárasztóbb jelenetek, ezeket most az előbb láttam, újabb menetelés a dzsungelben, harc a rabszolgákkal a templomban. Mire a Fogyasztó idáig jut, teljesen kimerül, érzékeinek befogadóképessége a minimumra csökken. A szüzek erotikus tánca csak részben oldja meg a problémát. Én két részletben néztem meg a filmet, ezért tudtam teljes esztétikai tökéletességében befogadni az utolsó ölelkezést Sofiával. De kérem, ne keverjük össze az abszolút indexet a relatívval. Ez utóbbi számít. Bizonyos vagyok, hogy ha ezekkel a jelenetekkel, így, ahogy vannak, csináljuk meg a vágást, akkor a végső befogadóképesség indexe legalább negyven ponttal alább száll, Sofia bravúrja ellenére.
- Bradley! - könyörgött a rendező. - Most túlzol.
- Nem túlzok - vágott vissza a Producer. - Ismétlem, a végjelenet mestermunka, de a Fogyasztó már fáradtan és kielégülten ér el idáig. Gustafson, csodákat nem követelhetsz Sofiától, az ember idegrendszere olyan, amilyen, megvannak a maga határai és törvényei.
- Hát akkor mit tegyünk?
- Hallgass rám, Gustafson. Huszonöt évig voltam rendező, hat éve vagyok Producer. Azt hiszem, elég tapasztalatom van ahhoz, hogy tanácsot adjak neked. Ha így hagyod az álomfilmet, akkor nem írom alá. Nem írhatom. Nemcsak a közönséget kedvetlenítené el, hanem egy olyan színésznő bukását is okozná, mint Sofia. Hallgass rám, tompítsd az összes jelenetet, kivéve az utolsót, hagyd ki az ölelkezést Aloéval, csinálj belőle egyszerű tusakodást.
Moa Mohagry dühös mozdulatot tett. Bradley megragadta a csuklóját, és kényszeri tette, hogy üljön le a fotel karfájára.
- Hallgass ide, Moa. Ne gondold, hogy el akarom venni tőled a kedvező alkalmat, hogy sikert arathass. Tehetséges vagy, tudom. A folyóparti jelenetből kiderül, hogy van benned tűz, temperamentum, ártatlan és primitív szenvedélyesség, amely minden bizonnyal elbűvölné a Fogyasztót. Jó színésznő vagy, Moa. De nem tehetek tönkre egy milliós költségű filmet, ezt lásd be. Javaslok majd a Produkció-Koordinálóknak néhány filmet, amelyben főszerepet játszhatsz. Milliószámra vannak Fogyasztók, akik megőrülnek a primitív környezetben játszódó álomfilmekért, viharos sikered lesz, ígérem. De most nem, most nincs itt a pillanat…
Bradley fölállt. Gyöngének érezte magát, fáradt volt, alig állt a lábán.
- Nagyon kérlek, Gustafson, Tompítsd azt a harci jelenetet is a rabszolgákkal. Túlságosan mozgalmas, túlságosan erős. Óriási idegi energiapocsékolással jár…
Támolyogva indult el a műszakiak gyűrűjében.
- Sofia hol van? - kérdezte, amikor a terem végébe ért. Sofia Barlow rámosolygott.
- Gyere az irodámba - mondta Bradley. - Beszélnem kell veled.
- Nos, semmi újat nem fogok mondani, régi, idejétmúlt dolgokkal hozakodom elő, amelyeket ezerszer hallottál már az iskolában, az akadémián. Mégis el kell gondolkoznod rajtuk.
Bradley lassan föl-alá sétált a szobában, kezét hátrakulcsolta. Sofia Barlow elnyújtózott a karosszékben, időnként kinyújtotta a lábát, és megnézte a cipője orrát.
Bradley egy pillanatra megállt előtte.
- Mi van veled, Sofia? Válságban vagy?
A nő zavart, ideges mozdulatot tett.
- Válságban? Én?
- Igen. Ezért kértelek ide az irodába. Értsük meg egymást, nem prédikációt akarok tartani. Egyszerűen emlékeztetni akarlak a rendszer alapelveire. Nem vagyok már fiatal, Sofia. És az első jelre egy szempillantás alatt rájövök bizonyos dolgokra. Sofia! Te ábrándozol!
Sofia Barlow félig lehunyta a szemét, aztán tágra nyitotta, mint egy macska.
- Ábrándozom? Mi az az ábránd, Bradley?
- Már mondtam, hogy egy szempillantás alatt rájövök bizonyos dolgokra. Te válságban vagy, Szofia. Nem csodálkoznék, ha azoknak a disznó Álomelleneseknek a propagandájától, akik mindent megtesznek, hogy társadalmi rendszerünk ellen lázítsanak.
Sofia szemmel láthatóan nem fogta föl a gyanúsítást.
- Igazán jó alakítás a Moáé? - kérdezte.
Bradley végigsimította a tarkóját.
- Persze! Mohagry karriert fog csinálni, ebben bizonyos vagyok.
- Nagyobbat, mint én?
Bradley nagyot fújt.
- Értelmetlen kérdéseid vannak…
- Elég világosan kérdeztem: melyikünk tetszett jobban? Én vagy Moa?
- Ostoba kérdés, ismétlem, nem vall józan észre, és csak azt a gyanúmat erősíti meg, sőt teszi bizonyossággá, hogy válságban vagy. Majd elmúlik, Sofia. Előbb-utóbb minden színésznő átesik ilyen korszakon. Majdnem kötelező…
- Csak egyet szeretnék tudni, Bradley. Egyet, amit az iskolában nem mondtak, amiről senki se beszél. Azelőtt. Mi volt azelőtt? Csakugyan boldogtalanok voltak az emberek?
Bradley folytatta sétáját a karosszék körül.
- Azelőtt a zűrzavar uralkodott.
- Bradley! Én azt akarom tudni, hogy igazán boldogtalanok voltak-e.
A férfi vigasztalanul tárta szét karját.
- Nem tudom, Sofia. Akkor még nem éltem. Egy biztos: a rendszer létrejött, tehát megvoltak erre az objektív feltételek. Én azt szeretném, ha tisztában lennél azzal a fölöttébb egyszerű ténnyel: a technika lehetővé tette, hogy vágyainkat, a legtitkosabbakat is, valóra válthassuk. A technika, az eszközök tökéletesedése és agyunk, énünk pontos megismerése… mindez konkrét valóság. Tehát álmaink is reálissá lettek. Sofia, ne felejtsd el, hogy az álomfilm csak a legritkább esetekben kényelmi vagy kompenzáló eszköz. A legtöbbször maga a cél, ahogy az előbb egy másik világ érzelmeinek kavalkádjában az enyém voltál, örültem a testednek, élveztem a szavaidat, az illatodat.
- Igen, de hát mégiscsak valami műgyönyörről volt szó…
- Helyes, de én ennek nem voltam tudatában. Aztán meg a szavak értelme változik. Te becsmérlően használtad a mű szót, ahogyan kétszáz évvel ezelőtt használták. Ma más értelme van, ma mesterséges produktumot jelent, nem pedig pótszert, Sofia. Egy megfelelően beállított fluorlámpa jobb fényt ad, mint a nap. Így van ez az álomfilmmel is.
Sofia Barlow a körmeit nézegette.
- Bradley, mikor kezdődött?
- Mi?
- A rendszer.
- Nyolcvanöt éve, tudnod kéne…
- Tudom, de én az álomról beszélek. Mikor kezdték az emberek jobban szeretni az álmot, mint a valóságot?
Bradley az orra tövét szorongatta, míg összeszedte a gondolatait.
- A filmművészet a huszadik század elején indult fejlődésnek. Eleinte kétdimenziós képek voltak, melyek egy fehér vásznon mozogtak. Aztán jött a hangosfilm, a panorámavászon, a színestechnika. A Fogyasztók százával ültek egy vetítőteremben; nézték és hallgatták a filmet, de nem érezték; legfeljebb álrészvétel volt ez a fantázia segítségével. A film nyilvánvalóan pótszer volt, igazán csak egy műgyönyör. A filmművészet mégis a pszichikai-társadalmi változás eszköze volt már akkor is. A nők szükségét érezték, hogy utánozzák a színésznők mozdulatait, hanghordozását, öltözködését. És a férfiak ugyanúgy. A filmen keresztül élték az életet. A gazdasági élet eleinte ehhez a feltételhez kötődött: a fogyasztási javak óriási kereslete - ruhák, autók, kényelmes lakások - nem a valóságos természeti igényekhez idomult, hanem a Fogyasztót szünet nélkül bombázó könyörtelen reklámhoz. Filmpropaganda. Az ember már akkor is az álomra vágyott, azért gyötrődött éjjel és nappal, de nagyon messze volt attól, hogy megvalósítsa.
- Tehát boldogtalanok voltak, igaz?
- Nem tudom, mondom. Csak a fejlődés állomásait ecsetelem. A huszadik század közepe táján már megvolt az ideális nő, az alaphelyzet. Igaz, voltak rendezők és producerek, akik sikerrel próbálkoztak a kultúrfilmmel, az olyan ideológiai indítékú filmmel, amely eszmék közlésére szolgál. A jelenség azonban hamar véget ért. 1956-ban a tudósok fölfedezték az agyban a gyönyörközpontokat, és kikísérletezték az elektromos stimulálót, amely az agykéreg bizonyos pontján erős érzéki hatást ér el. Húsz év kellett még, amíg a fölfedezés áldásai közkinccsé váltak. Az első háromdimenziós film vetítése a néző részleges részvételével az intellektuális film halálos ítéletét jelentette. A közönség érezte a szagokat, az ingereket; részben már azonosulhatott azzal, ami a vásznon történik. A gazdasági élet mégis minden előzetes jel nélkül felbolydult. Volt egy emberiség, amely ki volt éhezve a gyönyörre, a fényűzésre, a hatalomra, és azt kívánta, hogy legalább aprópénzzel fizessék ki.
- És az álomfilm?
- Az álomfilm teljes tökéletességében pár évvel később jelent meg. Nincs az a valóság, amely az álmot fölül tudná múlni, s a közönség erről nagyon hamar meggyőződött. Amikor a részvétel teljes lett, a természet minden konkurenciája nevetségessé vált, és minden lázadás hiábavalóvá. Ha a produktum tökéletes, a Fogyasztó elégedett, és a társadalom szilárd lábakon áll. Ez a rendszer, Sofia. És nincs az a válságod, amely meg változtatná, nincs a gátlástalan természethivőknek az a szenvelgő fecsegése, amely elég alap lenne nemhogy egy már indulásában téves eszme győzelméhez, de még egy apró személyes előnyhöz se. Akarsz nevetni? A múlt héten az Álomellenes Liga egyik fejese, Herman Wolfried jött el a Norfolk Companyhoz. És tudod, minek? Egy privát álomfilmet akart, öt neves színész egy végkimerüléses orgián. Norfolkék elvállalták a megbízást; ha Wolfried otthagyja a fogát, az ő baja.
Sofia Barlow fölpattant.
- Hazudsz, Bradley! Arcátlanul hazudsz!
- Bizonyítékaim vannak, Sofia. Az Álomellenes Liga a hiszékenyek, a hipochonderek és a maradiak átejtésére alakult szervezet. Alapjában talán közrejátszott valami vallásos maradvány is, de a lényeg az irigység.
A színésznő azon a ponton volt, hogy elsírja magát. Bradley sietve odalépett hozzá, és gyöngéden, védelmezően vállára tette a kezét.
- Ne gondolj rá többet, Sofia.
Odavezette az asztalhoz, a fiókból kivett egy négyszögletes, lapos kis dobozt.
- Tessék - mondta a nőnek.
- Mi ez?
- Ajándék.
- Nekem?
- Igen, ezért hívtalak az irodámba. Húsz álomfilmet forgattál a Produkció Cégnek. Tekintélyes dolog, ha úgy vesszük. Érdemeid elismeréséül egy kis ajándék…
Sofia kezdte kibontani a dobozt.
- Hagyd - tanácsolta Bradley. - Majd otthon nyisd ki. És most menj, dolgom van.
Egész sor helikopter-taxi várakozott az épület előtt. Sofia beszállt az elsőbe, a kocsi oldalsó tartójából kivett egy képeslapot, cigarettára gyújtott, és tetszelegve nézegette magát a képeslapon. A helikopter-taxi puhán emelkedett a magasba, és elindult a belváros felé.
A félig nyitott, fölkínálkozó száj, a színek, a fény és az árnyék kontrasztja, a kétértelmű kifejezés… Minden részletről látszott, hogy mennyire kiszámított.
Sofia úgy nézte magát, mintha tükörbe látna. Régebben a színésznő munkájának volt egy csomó rossz oldala. Amikor szerelmi jelenetet forgattak, ott volt a hús-vér partner, át kellett ölelni, el kellett viselni a fizikai érintkezést, a csókokat, az ember ábrázatába lehelt szavakat. A felvevőgép fölvette a jelenetet, aztán a nézők viszontlátták a vetítővásznon. Most másképpen zajlik le a dolog. Itt van Ádám, ez az elektronikus szerkentyűkkel teli bábu a két kis felvevőgéppel a szemgödrében.
Ádám az érzékenység csodája: ha a színésznő megsimogatja, az érzékeny cső regisztrálja a simogatás érzését, és a képpel egyidőben rögzíti az álomfilm szalagján. Ily módon a Fogyasztó, aki aztán leforgatja ezt a szalagot, eredeti hűségében érzi a simogatást. A Fogyasztó már nem passzív néző, hanem főszereplő.
Természetesen külön álomfilmek vannak a nőknek és külön a férfiaknak. És szó sem lehet arról, hogy összecseréljék a filmeket: ha egy férfi fogyasztó beteges kíváncsiságtól hajtva sisakjába egy nőknek szánt szalagot tesz, kínzó fejfájást kap, s ráadásul megkockáztatja, hogy a készülék kényes biztosítékai kiolvadjanak.
Sofia kérte a vezetőt, hogy álljon meg. A helikopter-taxi még csak pár háztömböt hagyott el, Sofia azonban gyalog akart továbbmenni.
Kék és szürke overallok jártak-keltek az utcákon. Más szín nem volt. Üzletek se voltak, irodák, presszók és illatszerboltok se voltak, és játékokkal zsúfolt kirakatok se. A kormos, piszkos, mohával benőtt házfalakon néha megnyílt egy üzlet forgóajtaja. Bent várt az álom; a minden ember számára, a minden erszénnyel elérhető boldogság.
Jöttek-mentek. És Sofia Barlow köztük lépdelt, egy hallucináló sereg kellős közepén, amely a legnagyobb kínok közt dolgozik három órát naponta, de közben viskója csöndje után áhítozik: egy szoba, egy vetítőkészülék és egy sisak után. És az álomfilmtekercsek után, amelyek házhoz szállítják a szerelmet, a hatalmat és a dicsőséget.
A tér közepén, óriási, zöld bevonatú emelvényen lázasan hadonászott a kövér ember.
- Polgártársak!
Hangja olyan tisztán, erősen szállt a magasba, mint egy álomfilmben, amikor az álmodó a lábai előtt hozsannázó világnak szónokol.
- Polgártársak! Egy ókori filozófus azt mondta, hogy az erény szokás kérdése. Én most nem e lehetetlent kérem tőletek, őrült lennék, ha teljes és azonnali lemondást követelnék. Hosszú évek óta élünk úgy, mint a rabszolgák, leigázva, az álom labirintusának fogságában, évek óta tévelygünk magunkba zárva, az elszigeteltség sötét sűrűjében. Polgártársak, a szabadságba hívlak benneteket. A szabadság erény, és az erény szokás kérdése. Évekig becsaptuk a természetet, és most segítenünk kell magunkon, mielőtt még teljesen és végérvényesen ránk borul a szellemi sötétség…
Az Álomellenes Liga propagandája mindig untatta, és mélységesen idegesítette. Az utóbbi időben azonban zavarba jött tőle. Talán mert színésznő volt, azért érezte úgy, hogy a piaci szónokok őt vádolják, őt teszik felelőssé az egész rendszerért, amikor bűnről, pusztulásról szónokolnak, és arra bujtogatják a Fogyasztók tömegét, hogy száműzzék az "álmot". Talán mégse mondtak el mindent az iskolában, talán még sincs igaza Bradleynek. Az emelvényen kivörösödve, vértolulásos arccal magyarázott a kövér ember, öklével a faállványzatot verte.
Amikor egy oldalajtón kilépett egy fátylakba burkolt lány, a tömeg egy pillanatra megtorpant. A hangszóró ősi keleti muzsikát sugárzott. A lány tánc közben lassan levetette fátylait. Gyönyörű lány volt és fiatal, mozdulatai meg-megrándulók, de ritmikusak, harmonikusak.
"Műkedvelő - gondolta Sofia -, félbemaradt színésznő…"
Amikor a lány már meztelenül állt az emelvényen, az a pár ember is elindult, aki eddig bámészkodott. Volt, aki nevetett, csalódottan rázta a fejét.
Az Álomellenes Liga lányai megállították a járókelőket, megható és furcsa felkínálkozással, kidüllesztett mellel közeledtek a férfiakhoz. Sofia meggyorsította lépteit, valaki mégis elkapta a karját. Magas, fiatal barna férfi volt, fekete szemével állhatatosan nézte.
- Mit akarsz?
A fiatalember a bíborszínű jelvényre mutatott az overallján, a szíve magasságában.
- Az Álomellenes Ligától vagyok - mondta.
- És? Mit akarsz?
- Egy ajánlatot akarok tenni.
- Éspedig?
- Gyere velem ma éjjel.
Sofia elnevette magát.
- Veled! És minek? Mi hasznom lenne belőle?
A fiatalember türelmes mosolyában biztonság és fensőbbség érződött.
- Semmi - ismerte el nyugodtan. - De a mi kötelességünk az, hogy…
- Hagyd abba. Egész éjjel sértegetnénk egymást, és szánalmas igyekezettel próbálnánk természetes kapcsolatot teremteni. Fiacskám, az a barátod ott az emelvényen csupa ostobaságot fecseg.
- Nem ostobaságok azok. Az erény szokás. Én be tudnám…
- Nem, nem tudnád. Nem tudnád, mert nem kívánsz, és azért nem kívánsz, mert igazi vagyok, valódi, élő, hús-vér nő, aki csak pótszer lenne számodra, egy fillérekért megvásárolható filmszalag pótléka. És te? Mit nyújthatnál nekem? Ostoba, elbizakodott tacskó vagy!
- Hallgass meg, kérlek…
- Isten veled! - Sofia továbbment.
Túlságosan kemény volt ehhez a fiatalemberhez. Fölöslegesen sértegette, egyszerűen vissza kellett volna utasítania az ajánlatát, mint a többi járókelő, udvariasan, legfeljebb egy kis önelégült mosollyal. Végül is jóhiszemű fiú ez, milyen jogon sértegette, sebezte meg talán legjobb énjét? Meglehet, ő jóhiszemű. De a vezetői? Bradley többször bizonygatta, hogy az Álomellenes Liga irányítói mind disznók. És ha Bradley hazudott?
A gyanú már hetek óta kínozta. Ezek a piactéri beszédek, a kiáltványok a falakon, a propagandaanyagok, az a nagy nyilvánosság előtt tett javaslat, hogy lépjenek természetes kapcsolatba a Liga aktivistáival… Lehet, hogy mindez hazugság? Nem, valami igazság csak lehet a szónokok és a többiek szavaiban, talán valóban romlott a világ, és csak pár ember látja a borzalmat.
A szigetember. Ide jutottak. Egyik oldalon a Termelők állnak, az az osztály, amely kezében tartja a hatalmat, és amelyhez mint színésznő, ő is tartozik; a másik oldalon a Fogyasztók serege, halvány, élettelen, a tétlenségtől beteg férfiak és nők, akik csak magányra és félhomályra vágynak, s mint a selyemhernyók, gubóznak saját álmaik szövevényeibe.
Sofia lombikban született. Mint mindenki. Nem ismerte az anyját. Nők milliói mentek el havonta az Életbankba, férfiak milliói érték el az orgazmust az álmok segítségével, és spermájuk a Bank tulajdonába került, ahol szigorú genetikai meggondolások szerint osztályozták. A házasság intézménye elavult. Sofia egy álom gyümölcse volt, egy ismeretlen, névtelen férfi gyermeke, aki álmában magáévá tett egy színésznőt. Negyvenen fölül minden férfi az apja lehetett, és minden negyven és nyolcvan közti nő az anyja.
Fiatalabb korában zavarta ez a gondolat; később hozzászokott. Ám az utóbbi időben ismét kínozták a kamaszkori kétségek és aggodalmak, gyönge pillanataiban úgy rohanták meg, mint keselyűk az áldozatukat, melyre oly sokáig lestek. Ki volt ez a fiatalember, aki megállította az utcán? A felsőbbrendű emberiség harcosa vagy egy tudatlan hülye?
Persze, ha azzal kezdte volna, hogy: "Felismertelek, Sofia. Felismertelek, pedig egyenruha van rajtad és fekete szemüveg…" Ha azt mondta volna: "A kedvenc színésznőm vagy, nappalaim és éjszakáim kísértete…" Vagy ha még ezt is hozzátette volna; "Meg akarok ismerkedni veled, olyannak akarlak látni, amilyen igazában vagy…"
Ehelyett kötelességről beszélt. Azt ajánlotta, hogy töltsenek együtt egy éjszakát, de csak azért, hogy a feltételezett új erkölcsiség oltárán áldozzanak. Az erény megszokás. A természetes kapcsolat beidegződése, megszokása. Nők és férfiak, szeressétek egymást, tagadjátok meg önmagatokat, és legyetek egymáséi! Minden szerelmi aktus csapás az aljas rendszerre. Egyesüljetek, egyesüljetek a valóságban, és hamarosan részetek lesz az érzések fenséges gyönyörűségében, lelketeket fényesség és öröm tölti el, testetek fölmagasztosul. És gyereketek megint az anyaméh melegében nő, növekszik majd, nem a lombikok hidegében. Erről beszélt az a kövér ember az emelvényen, nem?
Belépett egy zsúfolt üzletbe, odament a hosszú pulthoz, melyen mutatós műanyag dobozokban százával hevertek az álomfilmek. Szerette a doboztetőkre nyomott szövegeket olvasgatni, a vásárlók beszélgetéseit vagy az eladók tanácsait hallgatni, melyeket a tétovázó Fogyasztók fülébe sugdostak. Elolvasott néhány címet.
Singapore - Ázsiai-európai származású énekesnő (Milena Chunglin) megszökik a Fogyasztóval. Kalandok a kikötő alvilágában az 1950-es években. Szerelmi éjszaka a sampanon.
A csata - Egy hős tiszt személyében a Fogyasztó behatol az ellenség táborába, és a levegőbe röpíti az üzemanyagraktárt. Befejezésül véres, de győzelmes csata.
Eksztázis - Egy perzsa hercegnő .(Sofia Barlow játssza nagyszerűen) sugárhajtású gépe a Grand Canyonba zuhan. A hercegnő és a pilóta (a Fogyasztó) az éjszakát egy barlangban tölti.
Részletesebb tartalom a doboz belsejében található. Nincs az a veszély, hogy a tartalom pontos ismerete csökkenti a kívánatossági indexet. Az agyvetítő készülék működését olyan mély szellemi bénultság kíséri, hogy a mellékes dolgok teljesen feledésbe merülnek. Az első jelenet átélésénél nem tudja az ember, mi lesz a másodikban, harmadikban. Meg se lehet tanulni a szöveget, akkor se, ha a filmet hússzor látta és élvezte már az ember. A tudatos ént, az ébrenlét énjét elnyeli az a feszültségsorozat, melyet a szalag kelt a Fogyasztóban; megszűnik saját maga lenni, átveszi a film sugallta személyiséget minden mozdulatával, hanghordozásával, lelki megmozdulásával együtt.
Egy eladó közeledett hozzá szolgálatkészen. Adhat tanácsot az ajándék kiválasztásához? Sofia akkor vette észre, hogy a vásárlók tömegében ő az egyetlen nő. A férfirészlegben állt. Átment a szemben levő pulthoz, elvegyült a különböző korú asszonyok közt.
Miénk az űr - Egy űrhajó parancsnoka (a színész: Alex Morrison) beleszeret a fedélzeti orvosnőbe (a Fogyasztó), a Jupiter egyik holdjára irányítja a rakétát, aztán a kedvesével együtt visszatér. Utazás a Galaxisban.
Torfuga - Időpont: 1650. Egy délceg kalóz (Manuel Alvarez) elrabol egy udvarhölgyet (a Fogyasztó). Féltékenység, párbaj. Tenger és szerelem a tűz fényénél.
- Milyen? - kérdezte egy magas lány, akinek telt alakján szűk overall feszült.
- Elragadó - áradozott a társnője. - Rögtön vettem belőle még négy példányt.
A telt alakú lány azonban kételkedett. Lábujjhegyre állva nyújtózott át a pulton, hogy el tudja olvasni a távolabbi dobozok feliratát. Halkan mondott valamit, barátnője éppoly suttogva válaszolt. Sofia ekkor arrébb ment, elidőzött a "Klasszikusok" részlegénél, futó pillantást vetett az üzlet mélyébe, ahol férfiak és nők tolongtak az úgynevezett különleges álomfilmek körül.
Már az iskolában elmondták neki, hogy valaha az emberek tabunak tekintettek mindent, ami a szexualitásra vonatkozott. Illetlen dolog volt, ha valaki a szerelmi életről beszélt vagy írt, egyetlen nő se mesélt idegeneknek szexuális vágyairól, fantáziálgatásairól. Léteztek pornográf fotók és lapok, de legtöbbjüket tiltotta a törvény. Aki megvette, az titokban és bűntudattal, nagy zavarban vásárolta őket, még azokat is, amelyeket a cenzúra engedélyezett. A rendszer életbelépésétől kezdve azonban tökéletesen megszűnt a szexuális szemérem primitív szokása. A szemérem, ha egyáltalán létezett, csak az ötvenéveseknek készült különleges filmekben fordult elő, ahol a Fogyasztó vörös arcú, remegő lánykákat csábított el vagy erőszakolt meg. Bárki a legkisebb szégyenkezés vagy zavar nélkül kérhetett erotikus filmeket, mintha csak háborús vagy kalandfilmet vásárolt volna.
És az igazi, valódi szemérem? Hányan mernének itt meztelenre vetkőzni a buja filmek vásárlói közül? Ki ne borzadna el, ha rá akarnának kényszeríteni egy természetes viszonyt? Vajon az Álomellenes Liga aktivistái, akik olyan fesztelenül teszik meg ajánlataikat, ugyanilyen fesztelenül viselkednének-e, ha sor kerülne arra, amit ők maguk is terhes kötelességnek tekintenek? Az igazság az, hogy majdnem egy évszázada szűzi életet élnek a férfiak és a nők is. Mindig csak a magány, a gondosan adagolt félhomály az otthon szűk falai közt meg egy karosszék a beépített agyvetítő készülékkel. Nem kíván mást az emberiség. Az álom annyira vonzza őket, hogy kihunyt bennük a vágy a kényelmes lakás, a jó ruhák, a helikopterek, a kényelmi eszközök után. Minek törjék magukat a valóságos tárgyak után, amikor egy álomfilmmel egy órára fillérekért hercegek, csodás nők közelében élhetnek, s körülöttük szolgák és tisztelők és csodálók serege?
Nyolcmilliárd emberi lény vegetál nyomorult bérkaszárnyákban, egymástól elszigetelt szűk lakásokban, vitamintablettákon és szójababliszten. És semmi szükségét sem érzik valódi eledeleknek. Miután a piac csődöt mondott, a tőkés csoportosulások fölhagytak a fogyasztási javakat termelő iparral, és tőkéiket álomfilmek gyártásába fektették, mert ez lett az egyetlen valóban keresett árucikk.
Sofia fölnézett a kivilágított táblára, és undorodott magától. A számok világosan beszéltek, az eladási index remek eredményt mutatott. Ő volt a legdivatosabb színésznő! Az ő álomfilmjei a legkeresettebbek. Kiment, lehajtott fejjel, lassú léptekkel indult haza, rosszkedvű volt. Nem tudta, hogyan vélekedjen a körülötte sodródó férfiakról, akik nem ismerték föl. A rabszolgái voltak, vagy inkább az urai?
A videotelefon megszólalt: fénycsík az éjszaka bársonyfekete mélységében, hosszú harangzúgás az álmos-ólmos hajnalba merült katedrálisok tornyából. Sofia kinyújtotta a kezét a gomb után.
Vörös kígyó cikázott át a képernyőn, kicsit elidőzött, mintha szét akarna pattanni, aztán eltűnt, helyét Bradley arca foglalta el.
- Mi van? - kérdezte Sofia álomittasan. - Hány óra, az istenért?
- Dél van! Kelj föl, lányom, San Franciscóba kell menned.
- San Franciscóba? Megőrültél?
- Van egy koprodukciós szerződésünk a Norfolkkal, Sofia. Jövő hétfőn kellett volna menned, de az idő sürget. Azonnal szükségük van rád.
- De hát még ágyban vagyok, rettenetesen álmos vagyok. Holnap elindulok, Bradley.
- Öltözz - utasította szárazon a Producer. - Norfolkék gépe a nyugati reptéren vár. Siess!
Nagyot fújt. Ez a különmunka nem szerepelt tervei közt; szívesebben töltötte volna pihenéssel a napot, de még csukott szemmel kimászott az ágyból, ernyedt, tétova mozdulatokkal levetkőzött a fürdőszobában. A jeges zuhany beléhasító sugarától megborzongott. Szárazra törülközött, gyorsan felöltözött, és majdnem futva elindult.
Ismerte Norfolkék munkamódszereit. Még szőrözőbbek, mint Bradley, a legjobb jelenetekben is készek hibát találni.
A helikopter-taxi nyolc perc alatt a reptér bejáratához vitte. Kiment a magángépek kifutópályájára, és körülnézett. A pilóta nyomban fölbukkant a melléképületből, és ruganyos léptekkel elébe jött.
- Sofia Barlow?
Magas volt, haja világosszőke, bőre bronzbarna, arca mintha megégett volna.
- Marko Glikorics vagyok, a Norfolk cégtől.
Sofia egy szót se szólt. A pilóta egy pillantásra se méltatta, antracitszürke szeme mereven tapadt a repülőtér egyik pontosan meg nem határozható pontjára. Átvette Sofia csomagját, és jó nagy léptekkel elindult a központi kifutópálya felé, ahol a Norfolk cég gépe állt útra készen. Sofia csak nehezen tudta követni.
- Hé! - mondta megcsökönyösödve, mint egy szamár. - Mi vagyok én, versenyfutó? Nem mehetnénk kicsit lassabban?
- Már így is elkéstünk - válaszolta a pilóta kimérten, és ment tovább, hátra se fordult. - Három óra múlva San Franciscóban kell lennünk.
Sofia lihegett, mire a repülőgép alá értek.
- Ha nem kellemetlen neked, akkor előreülök.
A pilóta vállat vont. Segítette beszállni, aztán odaült a kormányhoz, és várta az ellenőrző toronyból az indítójelet.
A nő kíváncsian körülnézett, kicsit megilletődött a számlapoktól, meg a műszertábla gombjaitól. A pilóta türelmetlenségében fütyörészett; Sofia az üléstáskában kotorászott, kihúzott egy csomó képeslapot, pár hetesek voltak, de akadt köztük tavalyi, gyűrött példány is. Egy katalógus is volt a lapok közé hajtva, mely fölsorolta Sofia valamennyi filmjét, melyben főszerepet játszott.
- Tiéd ez a holmi?
A pilóta nem felelt. Mereven maga elé bámult. A felszállást olyan simán hajtotta végre, hogy Sofia semmit se vett észre; amikor kinézett az ablakon, alig bírta visszafojtani csodálkozását - háztenger terült el alattuk, s a táj szürke kagylóhéja, mint pillás szegélyű szemhéj, nyílt szét.
- A tiéd? - erősködött Sofia.
A pilóta feléje fordította fejét. Alig észrevehető mozdulat, gyors pillantás. Aztán újra megdermedt, s a foga közt válaszolta csak:
- Igen.
Sofia igyekezett palástolni örömét, mely mindig elfogta, ha látta, hogy elismerik báját.
- Mit mondtál, hogy hívnak?
- Glikorics - dünnyögte a pilóta. - Marko Glikorics.
- Orosz vagy?
- Jugoszláv.
Elnézte egy ideig. Keskeny, előreugró száj, egyenes, kemény arcél… Marko olyan volt, mintha sziklából metszették volna ki, néma és rendíthetetlen. Sofia türelmetlenkedett.
- Kérdezhetek tőled valamit?
- Kérdezz.
- Az előbb… a repülőtéren. Amikor elém jöttél, megkérdezted; "Sofia Barlow?" Miért kérdezted? Ismersz, nem? Ezek a képeslapok meg a katalógus. Feltételezem, hogy a csodálóm vagy. Mért tettél úgy, mintha nem ismernél?
- Csakugyan nem ismertelek meg. Más az, személyesen látni. Persze aztán megismertelek, mert tudtam, hogy bármelyik percben megjelenhetsz a repülőtér kapujában. De tömegben nem ismertelek volna meg. Elmentem volna melletted.
Sofia rágyújtott. Talán igaza van a pilótának, tömegben, még ha nem lenne rajta a fekete szemüveg, akkor se ismerné föl senki. Mégis haragudott erre az emberre itt mellette. Újra megpróbált beszédbe elegyedni vele. Marko megközelíthetetlen, bizalmatlan vadembernek látszott.
- Mért nem kapcsolod be a robotpilótát? - kérdezte Sofia. - Unatkozom, Marko.
A pilóta szenvtelenül kormányzott. Pislogott kettőt-hármat, előrenyújtotta állát. Sofia megfogta a karját.
- Marko! Hallgass rám, kapcsold be az automatát, és szívjunk el egy cigarettát.
- Jobban szeretek magam vezetni.
- Hülye!
Újabb cigarettára gyújtott, aztán egy harmadikra, az előző csikkjén; idegesen lapozgatta-gyűrögette a képeslapokat. Dúdolni kezdett, lábával a fülke gumipadlóját rugdosta, nagyokat lélegzett, úgy tett, mintha rosszul lenne. Marko repülős overallja zsebébe nyúlt, és adott neki egy pasztillát. Sofia elsápadt a dühtől.
- Hülye! Nem maradok itt tovább, hátramegyek!
A pilótafülke mögött nyílt a barátságos kis utastér: dívány, lecsapható ágy, kisasztal, bárszekrény. Sofia töltött magának. Egy jó pohár brandyt ivott ki nagy kortyokban. Aztán rögtön még egyet, a tárgyak körvonalai kezdtek hívogató, kékes ködben remegni. Lefeküdt a díványra, s úgy gondolt Markóra, mint az egyik hülye Fogyasztóra a sok közül. Alig várta, hogy San Franciscóba érjen, megcsinálja a filmet, és mehessen vissza New Yorkba.
Most már nehezen nyelte a brandyt. Amikor visszatette a poharat a kisasztalra, egy pillanatra megszédült. Nekiesett a dívány oldalának. Űrt érzett maga körül, mint amikor hirtelen indul meg a felvonó. Látta, hogy a pohár lecsúszik az asztalról, a földre pottyan… Aztán fájdalmat érzett a vállában, egy ütést a homlokán, vörös meg kék ködkarikák úszkáltak a szeme előtt, őrült motorzúgás hallatszott.
- Marko! - kiabálta és fölemelkedett.
A pilótafülkébe nyíló ajtót mintha beszögezték volna. Sokáig nyomogatta a kilincset, mígnem nagy nehezen, ingadozva belökte az ajtót. Üresség a mellében, pillanatnyi imbolygás, a súlytalanság elképesztő érzése. Meglátta Marko vállát, a botkormányt szorongató kezét meg a felhőket, amint álomszerű ködben rohannak feléje.
Marko most mondott valamit. Kiabált, de nem értette, mit. Nekiesett a háttámlának, fogát összeszorította, várta az ütést. A repülőgép orsóban zuhant lefelé.
Amikor kinyitotta a szemét, fehér felhőt látott az égen. Keselyű körözött a magasban. A hátán feküdt, valami hűvös, nedves dolog szorította a homlokát. Fölemelte a karját, megérintette az arcát, a homlokát, s levette a vizes zsebkendőt, aztán oldalára fordult. Marko a repülőgép roncsai mellett állt. A háttérben óriási vörös sziklafal magasodott.
- Hogyan történt? - kérdezte elhaló hangon, A pilóta széttárta a karját.
- Nem tudom - mondta fejét rázva -, nem tudok rájönni. A gép egyszer csak nem engedelmeskedett a kormánynak, elvesztette magasságát, és orsóban zuhanni kezdett. Csodálatosképpen visszanyertem uralmamat a gép fölött, de már késő volt. Nézd, mekkorát csúsztunk, mielőtt a sziklának ütköztünk!
Sofia magához tért, összezúzott vállát dörzsölgette.
- És most? Van valami elképzelésed arról, hová kerültünk?
Marko lesütötte a szemét.
- Ez a Grand Canyon - mondta. - Egy oldalági völgytorokban vagyunk, ez a legelszigeteltebb, legjárhatatlanabb részek egyike, de a Bright Angel Trail nem lehet messze…
Sofia tágra nyitotta a szemét.
- A Grand Canyon?… A Grand Canyon! - ismételte meg pár pillanat múlva újra. Elnevette magát. - Ez aztán szép história! Hihetetlen!
- Mi hihetetlen?
- Ne add az ostobát, Marko. A motorhiba, a kényszerleszállás a Grand Canyonban… Éppen, mint a tavalyi filmemben. Eksztázis volt a címe, nem emlékszel? - Valami gyanú cikázott át az agyán: - Mondd csak, nem szándékosan csináltad? Igen, igen, feltűnően sok részlet egyezik. Te valóban pilóta vagy, én ugyan nem vagyok perzsa hercegnő, de Sofia Barlow, az vagyok. Egyedül akartál maradni, mint a filmben.
Marko méltatlankodva húzta ki magát. Hátat fordított, odament a repülőgéphez, és az elgörbült lemezeket félrehajtogatva, nagy nehezen bemászott. Egy csomó holmit hozott ki, két takarót, a műanyag víztartályt, a szintetikus ételekkel teli dobozt, az elemlámpát. A megtépázott kabinból egyik kezében az üveg brandyval, a másikban egy nehéz készülékkel jött ki.
- Menjünk - mondta. - Végy magadhoz annyi holmit, amennyit csak bírsz.
Sofia elképedve nézte.
- Hová megyünk?
- Nem szeretnék itt pusztulni a sziklák közt. El kell jutnunk a főkanyonba. Phantom Ranch legfeljebb ötven mérföldre van, de mindig akad hülye turista, aki elbarangol nyugat felé, mert fényképezni akar.
- Megpróbálkoztál már a rádióval?
- A rádió eltört. Mozogj már! Fogd a legszükségesebbeket, és induljunk.
Gyorsan ment, hosszú, ruganyos léptekkel. A brandys üveget a combja magasságában elhelyezett zsebbe dugta; a takaróba csavar elemekkel meg a súlyos fémdobozzal a hátán, kissé meggörnyedve járt. Sofia szökdécselve követte az ennivalóval és a víztartállyal.
Fél óra múlva megálltak. Sofia kifulladt, tekintete könyörgött. Marko maga elé bámult, a nő csak akadályt jelentett neki, a szokásos koloncot, melytől nem lehet egykönnyen megszabadulni.
- Nagyon gyorsan mész, Marko.
A férfi vészterhesen nézett rá.
- Menjünk - mondta. - Pár óra múlva teljesen besötétedik.
Amikor a főkanyonhoz értek, már alig láttak. Marko egy pontra mutatott a vörösbarna, égett papírra emlékeztető sziklafalon.
- A barlang - mondta ábrándozva.
- A barlang - ismételte utána Sofia. - Mint a filmben. Marko, minden olyan, mint a filmben.
A pilóta segített neki fölmászni a lejtőn. A csomagot a sziklába vezető fekete tölcsér küszöbére tette. Sofia nézte, amint felkúszik a homokszirten, száraz ágakat tördel, hatalmas rőzsekötegeket csinál, és lehozza őket a barlang bejáratához.
- Nemsokára hideg lesz - mondta. - Tüzet kell gyújtanunk.
Meggyújtotta a zseblámpát, és megvizsgálta a barlangot; egy tizenöt méter hosszú folyosó, mely a felénél derékszögben meghajlik. A kanyarban letette a rőzsét, s vad örömmel meggyújtotta. Csöndben ettek, körülöttük fények és árnyékok táncoltak egy hatalmas, repdeső denevérszárny alatt.
- Kibontottam a csomagot - kezdte Sofia -, amíg rőzsét gyűjtöttél. Láttam, mi van benne. Egy vetítőkészülék. Minek kellett magaddal hoznod?
- Százhúszba került - mondta Marko. - Te színésznő vagy, neked ez nevetséges összeg. De nekem három hónapig kell érte dolgoznom, világos?
Fogta a fémdobozt és a szalagtárat.
- Mi az? - kérdezte Sofia csodálkozva. - Most mit csinálsz?
- Bemegyek a barlang mélyébe. Jogom van az egyedüllétre, nem?
- De, de minek ehhez a vetítő? Mit csinálsz vele?
Marko nagyot lélegzett. Nem ellenkezett, mikor Sofia elvette és kinyitotta a szalagtárat. Szenvtelenül hagyta, hogy a nő kényelmesen végignézze, elolvassa a címeket.
- Hiszen ezek az én filmjeim, Marko! Istenem, mind itt vannak. Kék egek, Csábítás, Ceyloni kaland… Egy matrica is van, az Eksztázisé. Ez a kedvenc álomfilmed, ugye?
Marko nem válaszolt, csak lesütötte a szemét. Sofia becsukta a dobozt. Ilyen luxusmatricát kevés ember engedhet meg magának. A közönséges álomfilmet egyszer lehet csak megnézni, aztán el kell dobni, mert a vetítő jelfogói elvesztik mágnesességüket. A matrica viszont örök darab, gyakorlatilag elnyűhetetlen.
- Mikor vetted?
A férfi bosszúsan vállat vont.
- Hagyj békén - mondta. - Kellemetlen ez a kíváncsiskodásod. Mit akarsz megtudni tőlem? Milliószámra adják el filmjeidet, a Fogyasztók millióinak. Én egy vagyok a sok közül. Megvettem az Eksztázis matricáját. Na és aztán? Ez a film nagyon tetszett. Én…
- Folytasd - unszolta Sofia, és megfogta a karját.
- Mindennap megnézem. - A pilóta hangja keserű lett. - És most menj arrébb, próbálj aludni, mert holnap, amint virrad, el kell indulnunk. Én beljebb megyek a barlangban.
- A vetítővel?
- Igen. Az istenért! Mi közöd hozzá? Nyugodtan akarom élvezni a filmet.
Hirtelen csalódottság fogta el Sofiát, mintha minden életöröm elhagyta volna. "Lehetetlen - gondolta -, mi van velem? Végül is mit akarok ettől a férfitól, akinek ezer oka van, hogy rám se nézzen? Úgy érzem, hogy meg kell bántanom, sértegetnem kell, pofon kell vágnom." De arra a képre, hogy Marko átöleli, minden gátlása megszűnt, a kép teljesen betöltötte agyát.
- De hát itt vagyok én! - Magát is meglepte, amit mondott. Marko hirtelen megfordult.
- Tessék?
- Azt mondtam, Marko, hogy most itt vagyok, ma éjjel nincs szükséged azokra a szalagokra.
- Nincs szükségem?
- Nincs. Magadévá tehetsz, mint az álmokban, sőt még…
- Az nem ugyanaz - mondta. - Aztán meg ne nevettesd ki magad ezekkel az álomellenes szövegekkel. Tréfálkozó kedvedben vagy?
- Mondom, hogy a magadévá tehetsz.
- Én meg azt mondom, hogy az nem ugyanaz.
- Marko! - könyörgött a színésznő. - Szükséged van rám, mindennap lejátszod azt a matricát, azokat az álmokat, ezzel a barlanggal álmodsz, a tűzzel, a csókjaimmal, a testemmel, melyet most felajánlok neked. Minden olyan, mint a filmben, átkozott hülye! Mire vársz, mért nem teszel magadévá? Mindent megteszek neked, amit csak akarsz, igazán mindent.
Marko egy pillanatig habozott. Aztán megrázta a fejét, és elindult a barlang mélyébe.
- Marko! - hívta kétségbeesetten. - Sofia Barlow vagyok! Sofia Barlow, érted?
Lehúzta az overall cipzárját. Hagyta, hogy lecsússzon válláról, aztán dühösen levette egészen a ruhát, és a földhöz vágta.
- Ide nézz! - kiáltotta. Miközben a férfi megfordult, a mellét is lecsupaszította.
Égett a tűz, vörös és zöld lángnyelvek táncoltak hol erősebben, hol lágyabban, az igazi vadon átható illata töltötte meg a barlangot. Látta, hogy a férfi ökölbe szorítja a kezét, ajka hosszan, szenvedőn megremeg.
Marko még egy pillanatig habozott, aztán bevágta a tűzbe a szalagokat, és odaszaladt hozzá.
Először a kék fény, aztán a vörös. Majd újra a kék. Amikor a szalag a végére ért, a kapcsoló automatikusan leállította. Sofia levette a vetítősisakot. Homloka megizzadt, szíve kínosan verdesett, minden tagja remegett. Különösen a keze. Nem tudta mozdulatlanul tartani.
Életében soha nem élt még át ennyire "álmot", soha álomfilm nem ragadta még ennyire magával. Azonnal meg kell köszönnie Bradleynek. Fölhívta videofonon. A producer láttán azonban elakadt a szava, csak dadogni tudott a meghatottságtól. A végén el is sírta magát.
Bradley türelmesen várt.
- Apró ajándék, Sofia. Semmiség. Amikor egy színész pályája csúcsára ér, egészen más elismerésre is joga van. És te meg fogod kapni, Sofia. Mindent meg fogsz kapni, amit megérdemelsz. Mert a rendszer tökéletes. És visszafordíthatatlan.
- Igen, Bradley. Én…
- Majd elmúlik, Sofia. Minden színésznővel megesik előbb-utóbb. Az utolsó akadály, amelyen túl kell jutnia, a hiúság; neked is az járt a fejedben, hogy egy férfi jobban szerethet téged, mint az álmot; a legveszélyesebb eretnekségbe estél, de mi résen voltunk, és segítségedre siettünk. Egy ajándékkal. Ez a matrica átsegít majd a krízisen.
- Igen, Bradley. Köszönöm a műszakiaknak, a rendezőnek, mindenkinek köszönöm, aki részt vett ennek az álomfilmnek a megvalósításában. Különösen a színésznek, aki a pilóta szerepét játszotta…
- Új ember, legény a talpán…
- Köszönöm neki. Csodálatos pillanatokat éltem át. És neked is köszönet, Bradley. Képzelem, mennyi időt és pénzt öltél ebbe a filmbe. Tökéletes. Gyűjteményem legbecsesebb darabja lesz.
- Ostobaság, Sofia. Az uralkodó osztályhoz tartozol. Megengedheted magadnak a méretre készült, privát álomfilmeket. Mindig segítünk egymásnak, nem? Egy dolgot mégis tarts észben.
- Mit, Bradley?
- Ezt a matricát. Mert nemcsak ajándék, hanem figyelmeztetés is.
- Rendben van, Bradley. Azt hiszem, értelek.
- Ne felejtsd el. Semmi se múlhatja fölül az álmot. És csak álmodban hiheted az ellenkezőjét. Bizonyos vagyok benne, hogy ha öt-hatszor megnézed, rájössz, mire tanít, és akkor eldobhatod ezt a matricát is.
Könnyek közt intett igent.
- Holnap találkozunk a próbateremben.
- Igen, a próbateremben. Jó éjszakát, Bradley.
- Jó éjszakát, Sofia.
Székely Éva fordítása