Lewis Padgett - Vasfedezet
Előfordult, hogy egy idegen faj nem volt sem barátságos, sem barátságtalan; már az is komoly következményekkel járt, ha konokul közömbösek maradtak
- Gázsi tehát nem lesz egy évig, egy vénuszi évig - mondta Thirkell, miközben utálkozva kanalazta a hideg babot.
Rufus Munn, a kapitány éppen a svábbogarakat halászta ki a leveséből.
- Nem tom, minek kellett ezeket is magunkkal hoznunk. Egy év és négy hét, Steve. Egy hónapunk lesz még az űrben is, mielőtt ismét elérjük a Földet.
Thirkell kerek, kövérkés arca most komoly maradt.
- Mi lesz addig? Hideg babon fogunk élni?
Munn felsóhajtott, s kinézett űrhajójuk, a Goodwill nyitott zsilipkapuján át a kinti ködben mozgó alakokra. Nem válaszolt. Barton Underhill, hajóstiszt és haditengerész, aki apja vagyona révén ügyeskedte ki magának ezt az utat, összeszorított szájjal elvigyorodott, és azt mondta:
- Mire számítotok? Az üzemanyaghoz nem nyúlhatunk. Épp csak arra elég, hogy hazajussunk. Tehát vagy hideg bab, vagy semmi.
- Hamarosan az lesz, a semmi - mondta komoran Thirkell. - Egyfolytában pocsékoltunk. Elpazaroltuk mindenünket a folytonos dőzsölésben.
- Folytonos dőzsölésben! - mordult fel Munn. - Majdnem minden kajánkat odaadtuk a vénusziaknak!
- Jó, jó - dörmögte Underhill. - Etettek bennünket egy hónapig.
- De most nem etetnek. Embargó van. És mit tehetünk ellenük?
Munn hirtelen elhatározással hátralökte a székét.
- Ki kell találnunk valamit. Ez így nem mehet tovább. Azzal az élelemmel, amink van, nem tudjuk kihúzni egy évig. És szerezni sem tudunk… - Elhallgatott, mert valaki a zsilipkapun keresztül belépett: egy vöröses, bronzbőrű, zömök ember, akinek jellegzetesen kiugró pofacsontja és nagy, kampós orra szembetűnő volt.
- Találtál valamit, Rézbőrű? - kérdezte Underhill.
Botor Szárnyaló Sas egy műanyag zacskót dobott az asztalra.
- Hat gombát. Nem csoda, hogy a vénusziak mesterséges tápoldatokat használnak. Kénytelenek. Ebben a szivacsvilágban egyedül a gombák élnek meg, és nagy részük mérgező. Hiába, kapitány.
Munn összeszorította a száját.
- Értem. Hol van Bronson?
- Kéreget. De egy falt sem fog kapni. - A navajo indián az ajtó felé intett. - Épp itt jön.
Már hallani is lehetett a vörös képű, vörös hajú mérnök lassú lépteit.
- Ne kérdezzetek semmit - dünnyögte. - Egy szót se szóljatok. Én ír ember létemre, egy koszos falért kujtorgok itt holmi szamárbőrbe bújtatott szerzetek körül, akiknek vaskarika csüng az orrában, mint egy ubangi vadembernek. Gondoljatok csak bele! Ezt a szégyent nem heverem ki soha!
- Részvétem - mondta Thirkell. - De szereztél valamennyi falt?
Bronson rámeredt.
- Elfogadhattam volna a mocskos pénzüket, ha felajánlják?! - üvöltötte a mérnök vérben forgó szemmel. - A nyálas pofájukba vágtam volna, erre mérget vehetsz. Én nyúljak hozzá a mocskos pénzükhöz? Adj egy kis babot. - Fogott egy tányért, és mogorván enni kezdett.
Thirkell jelentőségteljes pillantást váltott Underhill-lel.
- Egy vasat sem szerzett - mondta Underhill. Bronson kihívóan fordult hátra.
- Felszólítottak, hogy lépjek be a Koldusok Céhébe! Ezen a bolygón még a koldusoknak és csavargóknak is egyesületük van!
Munn kapitány elgondolkodva ráncolta össze a szemöldökét.
- Nem, Bronson, ez nem egyesület, és nem is olyasmi, ami a mi középkori céheinkhez hasonlít. A tarkomároknak sokkal nagyobb a hatalmuk, és sokkal kevésbé vannak elveik. A céhek határozott társadalmi és gazdasági háttérből nőttek ki, és volt rendeltetésük fenntartani az egyensúly állapotát, amely megtartja az építményt. Nem ilyen egyesületekről beszélek; a Földön sok hasonló működik, méghozzá jól, mint például a Légi Közlekedésé, és vannak, amelyek megvesztegethetőek, hogy mást ne mondjak, a Tengeralatti Kotrómunkásoké. A tarkomárok egészen mások. Semmiféle hasznot hajtó tevékenységük nincs. Az a feladatuk, hogy a Vénusz rendszerét megtartsák kezdetleges civilizációjában.
- Így van - mondta Thirkell. - És mi, hacsak nem lépünk be a tagok közé, nem dolgozhatunk semmit. De nem is lehetünk tagok, amíg nem fizetjük le a belépési díjat - ezer sofalt.
- Csak lassan azzal a babbal - intette Underhill -, már csak tíz dobozzal van.
Hallgattak. Munn aztán cigarettát kínált körbe.
- Tennünk kell valamit, ez a lényeg - mondta. - Csak a Vénuszról szerezhetünk be ennivalót, ők viszont nem adnak nekünk. Csak egy dologban bízhatunk: a törvényeik olyan önkényesek és merevek, hogy pénzért kénytelenek lennének eladni nekünk kaját, törvénytelen lenne, ha visszautasítanák a törvényes fizetőeszközt.
Bátor Szárnyaló Sas mogorva képpel rakosgatta hat gombáját:
- Na persze. Ha szerezhetnénk "törvényes fizetőeszközt". Itt ragadtunk a Vénuszon, és hamarosan éhen pusztulunk. Ha egyikőnk se tud kitalálni valami megoldást…
Történetünk 1994-ben játszódik, három évvel az első sikeres Mars-repülés után, s öt évvel azután, hogy Doodley és Hastings űrhajójukkal leszálltak a Mare Imbrium mélyére. A Hold természetesen lakatlan volt, hacsak nem számítjuk az élő, ám nem értelmes algák tömegét. A nagy mellű, fürge Mars-lakók - bár zavaró volt nagyfokú anyagcseréjük és ragyogó, ám kiszámíthatatlan észjárásuk - tulajdonképpen barátságosak voltak, és úgy tűnt, hogy a Mars és a Föld civilizációja nem fog összeütközésbe kerülni egymással. Ami pedig a Vénuszt illeti, mind ez ideig itt még nem szállt le földi űrhajó.
A Goodwill volt az első követ. A korábbi Mars-utazáshoz hasonló kísérletről volt szó, hiszen senki sem tudta, van-e értelmes élet a Vénuszon. A hajót több mint egy évre ellátták szárított, műanyag fiolás, koncentrált, valamint vitamindús élelemmel, de a legénység titokban azt remélte, hogy a Vénuszon bőségesen akad majd ennivaló.
Volt is ennivaló - ez nem vitás. A vénusziak városaik alatt mesterséges, tápoldatos növénytermesztést folytattak, ugyanakkor a bolygó felszínén semmiféle ehető dolog nem termett. Állatok vagy madarak is csak itt-ott bukkantak fel, tehát vadászni sem lehetett, még ha a földi emberek meg is tarthatták volna fegyvereiket. Kezdetben olyan volt az egész, mint valami díszünnepség a fárasztó űrutazás után - egy teljes évig tartó karnevál az idegen, elbűvölő világban.
Hogy ez a világ idegen, még nem lett volna baj. De a vénusziak konzervatívok voltak. Ami jó volt távoli őseiknek, tökéletesen megfelelt nekik is. Láthatóan nem is akartak változást. Az általánosan elfogadott rendszer századok óta fennállt; miért kellett volna éppen most változtatni rajta? A földi emberek változást jelentettek - ehhez kétség sem fért.
Mi következett tehát ebből? A földiek bojkottálása.
Tulajdonképpen semmi látványos esemény nem történt. Az első hónap simán telt el: Munn kapitányt megajándékozták a főváros, Vyring kulcsával, és ennivaló is akadt bőven - mesterséges kertjeikből a vénusziak különös, de ízletes növényekből kiszült ételeket hoztak. Viszonzásul a földiek elhalmozták őket saját készletükből, egészen eddig, míg raktáruk aggasztóan ki nem ürült.
A Vénuszról származó étel pedig nagyon gyorsan tönkrement. Tartós élelmiszerekre nem is volt itt szükség, hiszen a mesterséges táptartályok biztos és kimeríthetetlen forrást jelentettek. Végül a földiek ott álltak néhány hétre elegendő készletükkel, és egy nagy halom hulladékkal, amely pár nappal korábban még zamatos, étvágygerjesztő étel volt.
A vénusziak pedig attól kezdve nem hoztak egy darabot sem gyorsan romló gyümölcseikből és zöldségféléikből, nem hoztak többé a különös húsgombákból sem, egyszerűen zárlatot rendeltek el. Az ünnep elmúlt. A világért sem akartak ártani a földi embereknek: továbbra is felettébb barátságosak voltak. Attól kezdve azonban életbe lépett a "fizess a szolgáltatásokért" elv - csakhogy a számlát nem lehetett kiegyenlíteni. Négy éhes ember számára elegendő húsgomba tíz falba került.
A földi embereknek egyetlen faljuk sem volt, tehát nem kaphattak húsgombát - és egyáltalán semmit. Kezdetben a helyzetük nem látszott komolynak, s időbe tellett, míg felocsúdtak, s akkor kezdtek el töprengeni, hogyan szerezhetnének ennivalót.
Nem volt rá mód.
Ültek hát a Goodwillben, öten a hét törpe közül, és ették a hideg babot: öt kicsi, zömök, erős ember, izmosak, nagy csontúak, akiket elsősorban a fizikumuk révén válogattak össze, mert meg kellett felelniük az űrutazás viszontagságos körülményeinek. Most nem segített rajtuk az eszük sem, amely kiválasztásuknál szintén nem volt elhanyagolt szempont.
A probléma egyszerű, mi több, primitív volt. Ők, a Föld legfejlettebb kultúrájának képviselői, éhesek. És hamarosan még éhesebbek lesznek.
És nincs egyetlen faljuk sem - csupán haszontalan aranyuk, ezüstjük és papírpénzük van.
Volt ugyan fém az űrhajón, de nem abban a tiszta állapotban, amire szükségük lett volna, legfeljebb ötvözetben, de azt nem tudták elemeire bontani.
A Vénusz kultúrája a vas fedezetén állt.
- Valami megoldást kell találnunk - mondta konokul Munn, és durva vonású arca elsötétedett. Dühös mozdulattal tolta el magától a tányért. - Újra elmegyek a Tanácsba.
- Minek mennél? - tudakolta Thirkell. - Ebből a pácból nem lehet kikecmeregni. A pénz beszél.
- Éppen arról akarok tárgyalni Jorusttal - mordult fel a kapitány. - Az a nő nem bolond.
- Erről van szó éppen - felelte Thirkell kétértelműen.
Munn rámeredt, majd intett Bátor Szárnyaló Sasnak, és a zsilipkapu felé fordult. Underhill buzgón felpattant.
- Mehetek?
Bronson rosszkedvűen turkált a tányérjában.
- Miért te akarsz menni? Még egy szerencsejáték-automatával sem boldogulnál Vyring valamelyik rossz hírű külvárosi utcájában, ha egyáltalán van ilyen automatájuk. Azt gondolod talán, ha megmondod nekik, hogy a bácsikád az Egyesített Ércbányák trösztvezére, megrendülnek majd, és nyomban étkezési jegyeket fognak osztogatni?
De a hangja azért barátságos volt, és Underhill csak vigyorgott válaszul.
- Gyere csak, ha akarsz - mondta Munn kapitány.
A három férfi kiballagott a gomolygó ködbe, s elindultak a ragadós, cuppogó sárban.
A meleg nem volt kellemetlen; a Vénuszon uralkodó élénk szél elősegítette a gyors párolgást, s e természetes légkondicionálás lehetővé tette, hogy az ember ne érezze a nedvességet. Munn megnézte az iránytűjét. Fél mérföldre lehettek Vyring külvárosaitól, de a köd szokás szerint borsóleves sűrűségű volt. A Vénuszon mindig olyan az idő, hogy még a madarak sem tudnak felrepülni. A három ember némán vánszorgott tovább.
- Azt hittem, az indiánok meg tudnak élni természeti körülmények között - fordult hirtelen a navajóhoz Underhill.
Bátor Szárnyelő Sas csúfondárosan nézett vissza rá.
- Nem vagyok vénuszi indián - magyarázta. - Készíthetnék íjat és hozzá nyílvesszőt, és leszedhetnék egy vénuszit, de ennek semmi értelme, hacsak nincs egy csomó sofal a tárcájában.
- Meg is ehetnénk - mormolta Underhill. - Vajon milyen íze lehet egy roston sült vénuszinak?
- Próbáld ki, és otthon majd írhatsz belőle egy bestsellert - jegyezte meg Munn. - Feltéve, hogy hazatérsz. Vyringnek van rendőrsége, kispajtás.
- Na jó - zárta le a témát Underhill. - Itt vagyunk a Vizakapunál. Istenem, ételszagot érzek!
- Én is - mordult fel a navajo -, csak reméltem, hogy egyikőtök sem említi majd. Pofa be, menjünk csak szépen tovább.
A Vyringet körülvevő fal inkább gát volt, semmint valami védősánc. A Vénusz civilizált és egységes bolygó volt; háborúknak, vámrendszereknek semmi nyoma - szemmel láthatóan egy világállam fejlődött ki a maga természetes útján. Fejük felett a ködben utasszállító repülők surrogása hallatszott. Az utcákat fátyolba burkoló ködöt csak itt-ott tépték foszlányokra az óriási ventillátorok. Szélcsendben kellemetlen forróság árasztotta el Vyringet, ilyenkor a kapuk mögött bekapcsolták a légkondicionáló berendezéseket.
Underhillnek Velence jutott az eszébe: az utcákat itt is csatornák helyettesítették, melyeken különböző formájú és méretű vízi járművek úsztak, siklottak és suhantak tova. Még a koldusok is a vízen közlekedtek. Voltak ugyan sáros, kitaposott ösvények a csatornák mentén, de akinek csak egyetlen falja volt, az már nem ment gyalog.
A földi emberek átkozódva dagasztották a cuppogó sarat. A legtöbben ügyet se vetettek rájuk.
A part mentén egy vízi taxi száguldott el, vezetője, aki tarkomárja kék jelvényét viselte, odakiáltott nekik:
- Elvigyem magukat?
Underhill egy ezüstdollárost mutatott fel:
- Ha ezt elfogadja, akkor igen.
Valamennyien gyorsan elsajátították a vénuszi nyelvet; volt tehetségük a nyelvekhez, egyéb más képességeik mellett ezért is választották ki őket a bolygóközi utazásra. A vénuszi nyelv kiejtése egy csöpp nehézséget sem jelentett számukra.
Mindenesetre azonnal megértették, hogy a taxi vezetője nemet mond.
- Dobjuk fel - mondta Underhill reménykedve. - Dupla vagy semmi.
De a vénusziak nem értettek a szerencsejátékokhoz.
- Dupla micsoda? - tudakolta a sofőr. - Ez az érme? Ez ezüst. - Rámutatott a hajója orrán levő ezüstből készült cifra ötvösmunkára: - Ócskaság!
- Elegáns hely lenne Benjámin Franklinnak - jegyezte meg Bátor Szárnyaló Sas. - A hamis fogai vasból készültek, ugye?
- Ha ez igaz, akkor vénuszi fogalmak szerint egy vagyont őrzött a szájában - mondta Underhill.
- Nem egészen.
- Már akkor is vagyon, ha megér egy komplett ebédet - erősködött Underhill.
A jármű vezetője megvetően végigmérte a földieket, majd továbbhaladt gazdagabb utasok után.
Munn letörölte homlokáról a verejtéket, és elkeseredetten taposta tovább a sarat. Vyring elegáns hely, gondolta. Elegánsan lehet éhenhalni benne.
Félórai fárasztó gyaloglás után valami tompa düh kerítette hatalmába. Rettenetes dolog fog történni, gondolta, ha Jorust esetleg nem akarja fogadni, még ha meg is fosztották a fegyverétől. Úgy érezte, puszta fogaival szét tudná marcangolni Vyringet. És akkor megenné a leginkább ehető részeit.
Szerencsére Jorust fogadta őket. Irodája egy tágas, fényűzően berendezett szoba volt. Ablaksín át, melyekből le lehetett látni a városra, hűvös levegő áramlott be. Mikor bevezették őket az irodába, Jorust, szokás szerint, egy magas, kerekekkel és valami szerkezettel ellátott széken ült, amellyel körbeutazgathatta a szobát. A falak mentén írópolcféle haladt, olyan magasan, hogy Jorust csak a székéből érhette el kényelmesen. Reggel elindul az egyik sarokból, gondolta Munn, és estig végighalad az egész szobán.
Jorust vékony, szürke hajú finoman szemcsés bőrű vénuszi nő volt. Élénk, fekete szemében most gyanakvás csillogott. Leszállt a székéből, hellyel kínálta vendégeit, és maga is közéjük ült. Elővette túlméretezett cigarettaszipkára emlékeztető pipáját, megtöltötte valami sárga, szárított növénnyel, és rágyújtott. Illatos füst szállt fel. Underhill sóvárogva szippantott bele a levegőbe.
- Legyenek méltóak apáikra - mondta a nő udvariasan, szívélyes mozdulattal nyújtva hatujjú kezét. - Mi hozta önöket hozzám?
- Az éhség - felelte Munn nyersen. - Azt hiszem, ideje, hogy közöljük egymással a szándékainkat.
Jorust kifürkészhetetlen arccal nézett rá.
- Éspedig?
- Nem szeretjük, ha erőszakot alkalmaznak velünk szemben.
- Ártottunk önöknek? - kérdezte a Tanács feje.
Munn ránézett.
- Fedjük fel a kártyáinkat. A bridzsben ezt beszorításnak nevezik. Maga itt fejes, és ezért vagy maga a felelős, vagy legalább tudja az okát. Magyarázza meg.
- Nem - felelte Jorust egy kis szünet után. - Nekem nincs akkora hatalmam, mint gondolják. Mindössze egy ügyintéző vagyok a sok közül. Nem én hozom a törvényeket, csupán a végrehajtásukra ügyelek. Nem vagyunk ellenségek.
- Még ez is megtörténhet - mondta Munn zordul. - Ha jön egy újabb expedíció a Földről, és bennünket holtan találnak…
- Mi nem öljük meg önöket. Ellenkezne a hagyományokkal.
- De halálra éheztethetnek bennünket.
Jorust összehúzta a szemét.
- Vásároljanak élelmet. Ezt bárki megteheti, függetlenül attól, hogy milyen emberfajta.
- És mit használjunk pénz helyett? Maguk a mi pénzünket nem fogadják el…
- Az önök fizetőeszköze érvénytelen - magyarázta Jorust. - Nálunk az arany és az ezüst közönséges fémnek számit, a kohászatban használjuk fel őket. Egy difal- azaz tizenkét fal - meglehetősen sok élelem ellenértéke. Egy sofalért pedig még annál is többet kaphatnak.
Hogy igazat beszél, azt Munn is tudta. Egy sofal annyi, mint ezerhétszázhuszonnyolc fal. Bizony!
- És mit gondol, hogyan juthatnánk hozzá a maguk vaspénzéhez? - csattant fel.
- Dolgozzanak érte, ahogy a mi népünk is megdolgozik a pénzért. Az, hogy egy másik világból származnak, nem mentesíti önöket a kötelességük alól, hogy munkával hozzanak létre értéket.
- Rendben van - mondta Munn. - Mi is ezt szeretnénk. Adjon nekünk munkát.
- Miféle munkát?
- Csatornatisztítást! Akármit!
- Tagjai a csatornatisztítók tarkomárjának?
- Nem - felelte Munn. - Hogyan feledkezhettem meg arról, hogy belépjek?
Jorust nem reagált a gúnyra.
- Be kell lépniük. Nálunk minden foglalkozásnak megvan a maga tarkomárja.
- Adjon nekem kölcsön ezer sofalt, és belépek az egyikbe.
- Ezt már megpróbálta - mondta Jorust. - A pénzkölcsönzőink jelentették, hogy az ön fedezete érvénytelen.
- Érvénytelen! Azt állítja, hogy nincs a hajónkon semmi, ami megérne maguknak ezer sofalt? Ez a játék nem tisztességes, és maga ezt pontosan tudja. A mi víztisztító berendezésünk egyedül megér hatszor annyit.
Jorust mintha megbántódott volna.
- Ezer éve faszénnel tisztítjuk a vizet. Ha ezen most változtatnánk, az annyi lenne, mintha bolondoknak neveznénk az őseinket. Ők nem voltak bolondok; nagyok voltak, és bölcsek.
- És mi lesz a haladással?
- Véleményem szerint nincs rá szükség - felelte Jorust. - A mi civilizációnk úgy tökéletes, ahogyan van. A Vénuszon nincs boldogtalanság. Még a koldusok is jóltápláltak. Bebizonyosodott, hogy az út, melyen őseink jártak, helyes út volt. Akkor hát mi értelme lenne a változtatásnak?
- De…
- Ha az egyensúlyt megbolygatnánk, azzal felborítanánk a status quót - mondta Jorust határozott hangon, majd felállt. - Legyenek méltóak apáik nevére.
- Hallgasson ide - kezdte Munn.
De Jorust, többé ügyet sem vetve rá, elindult hátra, a saját széke felé.
A három földi ember egymásra nézett, vállat vontak, és kimentek a szobából. A válasz egyértelmű elutasítás volt.
- És ezt - mondta Munn, miközben beszálltak a felvonóba - már nem lehet félreérteni. Jorust azt tervezi, hogy halálra éheztet bennünket. Az ítélet kimondatott.
Underhill nem értett vele egyet.
- Nem ő a hibás. Ahogy mondta, ő csak egy ügyintéző. Itt a tarkomároknak van igazi hatalmuk. Az ő érdekszövetségük képviseli a hatalmat.
- Ők kormányozzák a Vénuszt. Tudom - fintorgott Munn. - Nehéz megérteni ennek a népnek a lélektanát. Úgy látszik, megrögzötten elleneznek mindenféle változást. Csakhogy mi a változást képviseljük. Tehát azt játsszák, hogy egyszerűen nem vesznek rólunk tudomást.
- Ez nem fog sikerülni - mondta Underhill. - Ha mi éhen halunk is, jönnek még űrhajók a Földről.
- A módszer náluk is beválik majd…
- Az éheztetés? De…
- A passzív ellenállás. A vénusziaknak nincs törvényük, amely arra késztetné őket, hogy tárgyaljanak a földi emberekkel. Hűvös udvariasságra korlátozódnak, ez ellen pedig nem tehetünk semmit. A Vénuszon nem ismerik a szíves fogadtatást.
Hallgattak. Mikor kiértek a csatorna töltésére, Bátor Szárnyaló Sas törte meg a csendet.
- Az ősök imádatának egy változata rejlik a pszichológiájuk mélyén. Talán az önzés átvitele faji kisebbrendűségi komplexus.
Munn megrázta a fejét.
- Te mintha kissé jóhiszeműen látnád a dolgokat.
- Rendben van, talán igazad van. De lényegében a múlt imádásáról van szó. És félelemről. A jelenlegi társadalmi kultúrájuk évszázadok óta fennáll. Félnek a betolakodóktól. Ez logikus. Ha neked van egy géped, amely pontosan megfelel arra a célra, amelyre tervezték, akarnál-e egy tökéletesebbet?
- Miért ne? - válaszolta Munn. - Bizonyára akarnék.
- Miért?
- Hát… hogy időt takarítsak meg. Ha a gép egy új tartozékkal megduplázná a termelését, én bizony nem gondolkodnék.
A navajo töprengve nézett rá.
- Tegyük fel, hogy egy hűtőgépről van szó. Számolni kell a káros következményekkel is. Neked kevesebb dolgod lenne, s ez zavart okozna a gazdaság szerkezetében.
- Mikroszkopikus méretben.
- Ebben az esetben. De változás állna be a fogyasztó szemszögéből nézve is: Több embernek tenne hűtőgépe. Több ember készíthetne fagylaltot házilag. A fagylaltkereskedelem leesne a kiskereskedelem szintjére. A nagykereskedők kevesebb tejet vásárolnának. A farmerek pedig…
- Tudom - vágott közbe Munn. - "Nyújtsd a kisujjadat, és máris az egész karod kell." Te a mikrokozmoszról beszélsz. De nem gondolsz arra, hogy bizonyos dolgok automatikusan elrendeződnek, ez mindig is így volt.
- Egy tapasztalati, fejlődő civilizáció tudatosan törekszik efféle elrendeződésekre - mutatott rá Bátor Szárnyaló Sas. - A vénusziak ultrakonzenratívak. Azt képzelik, nekik nincs szükségük sem fejlődésre, sem változásra. A rendszerük századok óta működik. Az összhang tökéletes. Bármiféle betolakodó keresztülhúzhatná a számításukat. A hatalom a tarkomárok kezében van, és ők meg is akarják azt tartani.
- Következésképpen mi éhezünk - szögezte le Underhill. Az indián rávigyorgott.
- Úgy néz ki. Hacsak nem találunk ki valamit, amivel pénzt csinálhatnánk.
- Tudnunk kellene a megoldást - mondta Munn. - Többek között az intelligenciahányadosunk alapján lettünk kiválasztva.
- Egyikünk tehetsége sem hasznosítható ebben a helyzetben - jegyezte meg Bátor Szárnyaló Sas, miközben egy kavicsot hajított a csatornába. - Te fizikus vagy. Én természettudós. Bronson mérnök, Steve Thirkell pedig sebész. És te, haszontalan ifjú barátom, te egy gazdag ember fia vagy.
Underhill zavartan mosolygott.
- Nos, a papa nehezen tornászta fel magát. Ő tudta, hogyan kell pénzt csinálni. Éppen erre lenne most szükségűnk, nem?
- Hogyan bányászta ki az aranyat?
- Értéktőzsdével.
- Ez nagy segítség számunkra - mondta Munn. - Azt hiszem, legokosabb lenne, ha találnánk valami olyan módszert, amire a vénusziaknak valóban szükségük van, és azt eladnánk nekik.
- Ha rádión keresztül segítséget kérhetnénk a Földtől… - kezdte Underhill.
- …akkor nem lenne okunk aggodalomra - fejezte be a navajo. - Sajnos a Vénusznak Heavyside-rétege van, tehát nem küldhetünk rádiótáviratot. Inkább találjunk ki valami okosat, kapitány. De hogy ezek után a vénusziak akarják-e majd vagy sem, azt én nem tudom.
Munn töprengett.
- A status quo nem maradhat örökké változatlan. Ez nem ésszerű, hogy a nagyapámat idézzem, aki szinte mindenre ezt mondta. Mindig vannak feltalálók. Új módszerek - melyek beépülnek a társadalom szervezetébe. Valami ravasz dolgot kellene kitalálnom. Még egy jó élelmiszer-tartósító is megtenné.
- Erre az ő talaj nélküli, tápoldatos növénytermesztésük mellett nincs szükségük.
- Hm. Egy használhatóbb egérfogó. Valami, ami tulajdonképpen felesleges, de azért a kíváncsiságukat felkelti. Egy szerencsejáték-automata…
- Törvényt hoznának ellene.
- Akkor javasolj te valamit.
- Úgy sejtem, a vénusziak nem sokat tudnak a genetikáról. Ha keresztezéssel létre tudnék hozni néhány szokatlan, ehető növényt… nos?
- Esetleg - mondta Munn -, esetleg.
A zsilipkapuban Steve Thirkell kövérkés arca tűnt fel. A többiek az asztal körül ültek, gyenge kávét iszogattak, és közben elmerülten firkálgattak ezt-azt a jegyzetfüzetükbe.
- Van egy ötletem - mondta Thirkell. Munn felmordult:
- Ismerem az ötleteidet. Most miről van szó?
- Roppant egyszerű. A vénusziaknál létezik egyfajta járványos betegség, és én megtalálom azt az antivírust, amely megvédi őket. Hálásak lesznek…
- …és akkor elveszed Jorustot feleségül, és egy csapásra a bolygó ura leszel - fejezte be Munn. - Ha!
- Nem egészen - folytatta Thirkell zavartalanul. - Ha nem lesznek hálásak, egyszerűen nem adjuk oda az antitoxint, amíg nem fizetnek érte.
- Pompás ötletednek csak az a baja, hogy a vénusziak szemmel láthatóan nem szenvednek nagyon egy kis járványtól - jelentette ki Bátor Szárnyaló Sas. - Egyébként tökéletes.
Thirkell felsóhajtott:
- Tartottam tőle, hogy ezt fogod mondani. Talán lehetnénk - persze csak egészen kicsikét - immorálisak, és elindíthatnánk mi egy járványt. Mondjuk tífuszt.
- Micsoda ember! - ámuldozott a navajo. - Tömeggyilkosnak is beillenél, Steve.
- Már sokszor gondoltam erre. De a gyilkosságot nem vállalom. Egy fájdalommal járó betegség, amely ledönti az embert a lábáról…
- Csak ennyi? - kérdezte Munn.
- Esetleg diftéria? - kockáztatta meg reménykedve a vérengző orvos.
- Bíztató kilátások - mormogta Bátor Szárnyaló Sas. - Úgy beszélsz, akár egy apacs.
- Diftéria, beriberi, lepra, bubópestis - fakadt ki Pat Bronson -, én bármelyiket megszavazom. Fordítsd a saját fegyverüket a csúf kis békák ellen. Lásd el a bajukat alaposan.
- Esetleg kezdhetnénk egy gyenge pestissel - mondta Munn. - Valami olyasmivel, ami valószínűleg nem lenne végzetes. Hogyan képzeled a dolgot?
- Megfertőzzem az ivóvizüket…?
- Mivel?
Thirkell váratlanul mintha összeomlott volna.
- Ó, jaj!
Munn bólintott.
- A Goodwill nincs ellátva effélével. Csíramentesek vagyunk. Csíraölők kívül-belül. Elfelejtetted, milyen kezelést kaptunk az indulás előtt?
Bronson hevesen átkozódott:
- Soha nem felejtem el! Óránként hypo! Antitoxinok, injekciók, ultraibolya sugarak, míg belezöldült még a csontunk is!
- Erről van szó - mondta Munn. - Gyakorlatilag csíramentesek vagyunk. Ez a megelőző tortúra épp azért kellett, nehogy járványt idézzünk elő a Vénuszon.
- De mi akarjuk a járványt - siránkozott Thirkell.
- Még egy nyavalyás náthát sem tudsz ráragasztani a vénusziakra - mondta Munn. - Ez tehát nem megy. De milyen lehet a vénusziak érzéstelenítő módszere? Van olyan jó, mint a miénk?
- Jobb - ismerte be az orvos. - Nem mintha szükségük lenne rá, kivéve a gyerekeket. Vicces módszereik vannak. Tökéletes önhipnózissal megszüntetik a fájdalmat azon a helyen, ahol jelentkezik.
- Sulphanilamid készítmények?
- Gondoltam rá. Van nekik.
- Én - szólt közbe Bronson - a vízi erőre gondoltam. Vagy a gátakra. Bármikor esik, jön az árvíz.
- De van megfelelő csatornarendszerük - mondta Munn. - A csatornák megóvnak a víztől.
- Hadd fejezzem be! Ezeknek a halbőrű izéknek van ugyan vízi erejük, de az még nem elég. Annyi gyors folyású víz van mindenütt, hogy bárhol, ahol eszükbe jut, száz meg száz ilyen hely van, elültetik a növényeiket, amelyeknek a fele tönkremegy, amikor a víz egy másik területre koncentrálódik. A növények fele újra és újra elpusztul. Ez pedig pénzbe kerül. De ha gátakat építenek, azzal biztos energiaforrást nyernek, méghozzá nagy költségek nélkül.
- Ez már ötlet - ismerte el Munn.
- Én ragaszkodom ahhoz - szólalt meg Bátor Szárnyaló Sas -, hogy a tápoldatos növénytermesztésükben keresztezéseket hajtsak végre. Bifsztekgombát fogok termeszteni, olyat, aminek Worcestershire-szósz vagy ilyesmi íze van. Tudjátok, elcsábítom vele az ínyenceket…
Thirkell beletúrt a hajába.
- Én még töprengek valamin. Ne kérdezzetek semmit.
Munn Underhillre nézett.
- Semmi zseniális ötlet, kispajtás?
A fiú elfintorodott.
- Most éppen semmi. Csak tőzsdemanipulációk járnak a fejemben.
- Pénz nélkül?
- Éppen ez a baj.
Munn bólintott.
- Nos, az én ötletem a reklám. Mint fizikus, ehhez igazán értek.
- Hogyhogy? - érdeklődött Bronson. - Bemutatod az atomkatasztrófát? Egy erős ember mutatványa?
- Csak ne olyan hevesen. A reklám ismeretlen a Vénuszon, noha kereskedelem van. Ez különös. Szerintem a kiskereskedők kapva kapnának rajta.
- A rádióban adnak reklámszövegeket.
- Stilizált és rituális hirdetések. A televízió alkalmas szenzációs hirdetésekre. Vizuális reklámszöveg… igen! Kitalálnék olyan trükköket, amelyek bemutatnák az árut. Miért ne?
- Építek egy röntgengépet - szólalt meg váratlanul Thirkell -, ha segítesz nekem, kapitány.
Munn beleegyezett.
- Megvan a felszerelésünk és a tervrajzok. Holnap elkezdhetjük. Már nagyon eltelhetett az idő.
Későre járt, noha a Vénuszon nem volt napnyugta. Az öt ember nyugovóra tért, hogy legalább álmodjon egy komplett vacsoráról; egyedül Thirkell álmodta azt, hogy a sült csirke, amelynek a bekebelezésére készül, hirtelen átváltozik egy vénuszivá, és az kezdi őt felfalni a lábánál kezdve. Verejtékezve és káromkodva ébredt fel: bevett egy tablettát, s nagy nehezen, ismét elaludt.
Másnap reggel ki-ki ment a saját dolgára. Bátor Szárnyaló Sas mikroszkópjával és egyéb eszközeivel a legközelebbi hidroponikus központba ment, hogy munkához lásson. Csírákat ugyan nem vihetett a Goodwillhez, de az ellen nem emeltek kifogást, hogy Vyring területén kísérleteket végezzen. Növényeket termesztett, melyeken növesztő hatású vitaminkészítményeket alkalmazott, és vérmes reményeket fűzött az eredményhez.
Pat Bronson elment Skotteryhez, a Vízi Erőmű vezetőjéhez. Skottery magas, mogorva képű vénuszi volt, úgy hírlett, rendkívül tájékozott a mérnöki tudományban. Ragaszkodott ahhoz, hogy irodájában néhány modellt megmutasson Bronsonnak, még mielőtt leülnének beszélgetni.
- Hány erőműtelepük van? - érdeklődött Bronson.
- A tizenkétszer négy tucat harmadik hatványa, Ebben a körzetben negyvenkét tucat.
- Összesen közel egymillió - számolta ki Bronson. - Ezek közül jelenleg hány üzemel?
- Mintegy tizenhét tucat - hangzott a válasz.
- Ez annyit jelent, hogy háromszáz, azaz huszonöt tucat nem működik. Vajon nem az üzemeltetés költsége a ludas ebben?
- Bizony, ez fontos tényező - ismerte be Skottery. - Másrészt azonban e telepek bizonyos része tartósan üzemképtelen. A talaj gyorsan változik. Tudja, erózió. Az egyik évben felépítjük az erőművet egy hegyszorosban, csakhogy a következő évben a víz már egy másik medret váj magának. Közel egy tucatot építünk naponta. Valamennyit persze a régiekből is megmentünk.
Bronsonnak világosság gyúlt az agyában.
- Nincs vízgyűjtőjük?
- Tessék?
A földi ember elmagyarázta, mire gondol. Skottery tagadólag rázta meg a vállát.
- Nálunk más típusú növényzet él. Annyi a víz, hogy a gyökereknek nem kell mélyre lenyúlniuk a talajba.
- De termőföldre szükségük van, nem?
- Nem. Minden elem, amire szükségük van, oldott állapotban megtalálható a vízben.
Bronson leírta a vízgyűjtő működését:
- Tegyük fel, hogy maguk importálnak a Földről növényeket, fákat, és erdőt telepítenek a hegyeken. És hogy megtartsák a vizet, gátakat építenek, így állandóan lenne energiájuk, és nem lenne szükségük, csak néhány nagy erőműtelepre. Azok viszont állandóan, szünet nélkül üzemelnének.
Skottery átgondolta a hallottakat.
- Van annyi energiánk, amennyi kell.
- De vegye figyelembe a költségeket!
- A díjakból fedezzük.
- Több pénzt nyernének: difalokat és sofalokat…
- Háromszáz éve hajszálra egyforma a nyereségünk - magyarázta Skottery. - A haszon állandó, a működés tökéletes. Látom, hogy ön nem érti a mi gazdasági rendszerünket. Ha megvan mindenünk, amire csak szükségünk van, akkor haszontalanság több nyereséget kívánni - akár egyetlen falt is.
- De hát a konkurencia…
- Mindössze hárman vannak, és teljesen elégedettek a nyereségükkel.
- Elképzelhető, hogy mégis érdekli őket a tervem?
- Az lehetetlen - válaszolta türelmesen Skottery: - Őket sem érdekelheti jobban, mint engem. Nagyon örültem a látogatásának. Legyen méltó apja nevére.
- Maga lelketlen alak! - üvöltötte Bronson, teljesen elveszítve a hidegvérét. - Hát nem folyik vér abban az undok, zöld bőrű testében?! Ezen a világon senki sem tudja, mit jelent a küzdelem? - Öklével belecsapott a saját tenyerébe. - Ne legyek méltó az öreg Seumas Bronson nevére, ha most rögtön be nem húzok egyet abba a ronda pofájába…
Skottery megnyomott egy gombot, mire azonnal ott termett két izmos vénuszi. A Vízi Erőmű főnöke rámutatott Bronsonra.
- Ezt vigyék ki innen - mondta.
Rufus Munn kapitány és Bart Underhill bizonyos Hakkapuy nevű vénuszi társaságában egy televíziós stúdióban ültek. Hakkapuy volt a tulajdonosa a Veetsynek - a szó megközelítő jelentése körülbelül annyi, mint Nedves Harangocskák. Együtt nézték a falon magasan függő vetítővásznon a Veetsy reklámját.
A vásznon egy vénuszi jelent meg, szétterpesztett lábakkal, csípőre tett kézzel megállt, majd felemelte az egyik kezét, és széttárta hat ujját.
- Minden ember vizet iszik - mondta. - A víz jó. Az életnek vízre van szüksége. A Veetsy is jó. Egy gömb Veetsy négy fal. Így van.
Azzal eltűnt. Színek hullámzó sora vonult át a képernyőn, zene szólt off-beat ritmusban. Munn odafordult Hakkapuyhoz.
- Ez nem reklám. Így nem szerez vásárlókat.
- Hát, ez a hagyományos - mondta védekezően Hakkapuy.
Munn kinyitotta a lábánál fekvő dobozt, előhúzott belőle egy karcsú üvegserleget, majd kért egy gömb Veetsyt. Mikor odaadták neki, beletöltötte a zöld folyadékot a serlegbe.
Ezután beledobott vagy féltucat színes golyót és egy darabka száraz jeget, amely azonnal lesüllyedt a folyadék aljára. A golyók fürgén szaladgáltak le-föl a serlegben.
- Látja? - kérdezte Munn. - Vizuális hatás. A golyók csak egy kicsivel nehezebbek a Veetsynél. A Nedves Harangocskák értéke így szemmel látható. Ezt mutassa be a televízióban egy hatásos reklámszöveg kíséretében, és meglátja, hogyan ugrik majd fel a forgalma.
Hakkapuy érdeklődni látszott.
- Nem tudom…
Munn egy halom papírlapot rántott elő, és bedugta a fal egyik repedésébe. Csakhamar egy kövér vénuszi jelent meg, s a szokásos módon köszöntötte őket. Hakkapuy bemutatta nekik Lorisht.
- Azt hiszem, Lorishnak is látnia kell - mondta. - Megmutatná még egyszer?
- Hogyne - mondta Munn. - Ezúttal csak a mutatvány fő részét.
Amikor befejezte, Hakkapuy ránézett Lorishra, aki lassan megrázta a vállát.
- Nem - mondta.
Rövidke sóhaj hagyta el Hakkapuy ajkát.
- Több Veetsyt lehetne eladni.
- És felborulna a gazdasági terv - mondta Lorish. - Nem.
Munn rámeredt.
- De hát miért? Hakkapuyé a Veetsy, vagy nem? Egyáltalán kicsoda maga - cenzor?
- Én képviselem a hirdetők tarkomárját - magyarázta Lorish. - Tudja, a Vénuszon a hirdetés erősen rituális tevékenység. Soha nem változik. Miért is változna? Ha engedélyeznénk, hogy Hakkapuy felhasználja az ön ötletét, tisztességtelenek lennénk a többi üdítőital-gyártóval szemben.
- Ők is megtehetik ugyanezt - világosította fel Munn.
- A halmozódó versengés a teljes összeomláshoz vezet. Hakkapuy elegendő pénzt keres. Igaz, Hakkapuy?
- Kétségtelenül.
- Érdeklik a tarkomátok indítékai?
Hakkapuy nyelt egyet.
- Nem - vágta rá sietve. - Nem, nem, nem! Önnek tökéletesen igaza van.
Lorish ránézett.
- Nagyon helyes. Ami pedig önt illeti, földi ember, jobb, ha tovább nem vesztegeti az idejét ezzel a - mesterkedéssel.
Munn elvörösödött.
- Fenyeget?
- Dehogy. Egyszerűen arról van szó, hogy egyetlen hirdető sem használhatja fel az ötletét anélkül, hogy ki ne kérné az én tarkomárom véleményét. Mi viszont meg fogjuk vétózni.
- Persze - mondta Munn. - Oké. Gyerünk, Bart. Menjünk innen.
Töprengve kószáltak a csatorna partján. Underhill gondolataiba mélyedt, csak nagy sokára szólalt meg:
- Úgy tűnik, a tarkomátok hosszú ideje kézben tartják a hatalmat, és egyensúlyoznak vele. Az a céljuk, hogy a dolgok megmaradjanak jelenlegi állapotukban. Ez nyilvánvaló.
Munn válaszul csak az orra alatt morgott valamit.
Underhill folytatta:
- Csak úgy juthatunk el valahová, ha keresztülhúzzuk a számításaikat. Csak egyvalami segíthetne rajtunk.
- Micsoda?
- A törvények.
- Erre hogyan jöttél rá? - kérdezte Munn. - Valamennyi ellenünk szól.
- Igen - mindeddig. De a törvényeik hagyományosan merevek és megingathatatlanok. Egy háromszáz éve hozott határozatot csak hosszas bírósági eljárás után lehet megváltoztatni. Ha találnánk egy kis rést a törvényeik között, nem nyúlhatnának hozzánk.
- Rendben van, találj egy kis rést - mondta Munn barátságtalanul. - Én visszamegyek a hajóhoz, és segítek Steve-nek a röntgengép építésében.
- Én meg arra gondolok, hogy elmegyek az értéktőzsdére, és körülszaglászok egy kicsit. Csak találok valamit…
Egy hét múlva elkészült a röntgengép. Munn és Thirkell gondosan áttanulmányozták a törvények lemeztárát, és úgy ítélték, van lehetőség arra, hogy valaki tarkomárhoz való tartozás nélkül is eladhasson egy maga szerkesztette gépezetet, feltéve, hogy alkalmazkodik bizonyos jelentéktelen korlátozásokhoz. A nyomtatott reklámcédulákat már szét is szórták a városban, és készen álltak arra, hogy az összegyűlt vénusziak előtt bemutassák a röntgensugarak érdemeit.
Bátor Szárnyaló Sas aznapra már befejezte a munkát: fittyet hányva mindenféle óvatos előrelátásnak, már vagy egy tucat cigarettát elszívott szűkös készletéből. Csődöt mondott hidropónikus növénytermesztésével, ezért fújta szakadatlan, tompa dühvel a füstöt.
- Én ostoba! - panaszolta Bronsonnak. - Maga Luther Burbank is megőrült volna, ahogyan megőrülök én is. Hogy az ördögbe porozhatnám be ezeket a kétes növényfajtákat ezen a nyomorult bolygón?
- Hát, a dolog nem teljesen tisztességes - vigasztalta Bronson. - Tizennyolc nemük van, mi?
- Eddig tizennyolc. És négy változat, látszólag mindenféle nem nélkül. Hogyan lehet ezeket a beteges hajlamú gombákat keresztezni? Az eredményt meg majd kiállíthatod egy melléképületben…
- Sehová sem jutottál?
- Ó, helyezésekhez jutottam- felelte az indián keserűen. - Mindenféle eredményre jutottam. Csak az a baj, hogy egy sem állandó. Egyik nap kaptam egy rumízű gombát, csakhogy nem szaporodott szabályosan, a spóráiból valami terpentinízű vacak lett. Most már tudod.
Bronson részvevőnek látszott.
- Nem tudsz elcsenni egy lárvát, amikor nem néznek oda? Így legalább nem lenne teljes a leégés.
- Megmotoznak - hangzott a válasz.
- A piszkos csirkefogók! - tört ki Bronsonból a kiáltás. - Mit képzelnek ezek, kik vagyunk mi, bűnözők?
- Csitt. Valami történik odakint. Nézzük meg.
Kiléptek a Goodwillből, és látták, hogy Munn hevesen vitatkozik Jorusttal, aki személyesen jött el, hogy megnézze a röntgengépet. Óriási tömeg vénuszi figyelte őket feszülten. Munn arca rákvörös volt.
- Jól utánanéztem - mondta. - Ezúttal nem akadályozhat meg, Jorust. Teljesen legális a dolog: valaki megépít egy gépet, és eladja a város határán kívül.
- Bizonyára - felelte Jorust. - Nem is ezt kifogásolom.
- Hát akkor? Egyetlen törvényüket sem szegtük meg.
A nő intett, mire egy kövér vénuszi kacsázott elő.
- Három grossz a negyvenkettő tucat négyzetén alapuló szabadalom: Metzi-Stang tulajdona, aki a Mylosh-évben élt a tizenkettőnek a negyedik hatványán. A találmány alapja a fényérzékeny lemez volt.
- Micsoda?! - kérdezte Munn.
- Egy szabadalom - magyarázta Jorust. - A tulajdonosa egy régen élt, bizonyos Metzi-Stang nevű vénuszi feltaláló. Egy tarkomár megvásárolta és elkobozta a klisét, de azóta is tilos bitorolni ezt a szabadalmat.
- Azt akarja mondani, hogy a Vénuszon valaki már feltalálta a röntgengépet?
- Nem. Csupán a fényérzékeny filmet. De ez része az ön készülékének, tehát azt nem adhatja el.
Thirkell előrefurakodott:
- Nekem nincs szükségem filmre…
- Vibrációs szabadalom három grossz két tucat és hét… - emelte fel a hangját a kövér vénuszi.
- Ez megint micsoda? - szakította félbe Munn, Jorust elmosolyodott.
- Vibráción alapuló gépezetek nem követhetnek el szabadalombitorlást.
- Ez egy röntgengép - csattant fel Thirkell.
- A fény vibráció - felelte Jorust. - Nem adhatják el mindaddig, amíg az engedélyt meg nem vásárolják attól a tarkomáitól, amely jelenleg ennek a szabadalomnak a tulajdonosa. Ez összesen - lássuk csak - körülbelül ötezer sofal.
Thirkell hirtelen sarkon fordult, bement a hajóba, kevert magának egy whiskyt szódával, miközben vágyódva gondolt a diftériakórokozókra. Rövid idő múlva kétségbe esett arccal megjelentek a többiek is.
- Megteheti ezt? - kérdezte Thirkell. Munn bólintott.
- Megteheti, pajtás. Már meg is tette.
- Mi nem sértettük meg az ó találmányukat.
- Nem a Földön vagyunk. Itt olyan tágak a szabadalmi törvények, hogy ha valaki feltalálja a puskát, senki más nem készíthet látcsöves irányzékot. Megint el vagyunk sáncolva.
- Már megint a tarkomárok - mondta Underhill. - Mihelyt valami új eljárást vagy találmányt látnak, amely változást idézhet elő, azonnal megveszik és betiltják. Nem készíthetünk olyan készüléket, amely ne bitorolná valamelyik vénuszi szabadalmat.
- Nem lépik át a törvények határait- mutatott rá Munn. - Az ő törvényeiket. Tehát még csak nem is tiltakozhatunk. Ameddig a Vénuszon vagyunk, miránk is az ő törvényeik vonatkoznak.
- Fogytán a babunk - mondta Thirkell mogorván.
- Fogytán van mindenünk - felelte a kapitány. - Senkinek sincs valami ötlete?
Csend volt. Underhill váratlanul előhúzott egy Veetsy-gömböt, és letette az asztalra.
- Ezt meg honnan szerezted? - nézett rá Bronson. - Négy falba kerül.
- Üres - nyugtatta meg Underhill. - Egy szeméttartóban találtam. Megvizsgáltam az üveget, azt az anyagot, amiből az ilyesmi készül.
- Mi van vele?
- Rájöttem, hogyan csinálják. Bonyolult, költséges eljárással. Nem jobb, mint a mi plexiüvegünk, csak sokkal nehezebben állítható elő. Ha lenne itt egy plexiüveggyárunk…
- Akkor?
- Fenékre pottyanna az amalgámozott üveg.
- Nem értem - mondta Bronson. - Miről van szó?
- Hallottál valaha a suttogó hadjáratról? - tudakolta Underhill. - Az apám, a vén csibész, sokszor meghamisított így egy-egy választást. Ha mondjuk világ körüli útra indulnánk azzal, hogy létezik egy új eljárás, amivel olcsóbb és jobb pótanyag helyettesítené az üveget? Nem esne-e le az amalgámozott alapanyag ára?
- Lehetséges - mondta Munn. - Aranybányát nyerhetnénk.
- De mivel?
- Ó! - Underhill elnémult. - A pénzcsinálás pénzbe kerül - nyögte ki végül.
- Mindig.
- Meglepő. De van egy másik ötletem. A Vénusz vasalapon áll. A vas a Földön olcsó. Tegyük fel, széltében-hosszában arról kezdenénk beszélni, hogy hozunk vasat a Földről, és - egyszerűen szétszórjuk. Pánik lenne, igaz?
- Addig nem, míg nincs szétszórni való vasunk - felelte Munn. - Az ellenpropaganda televíziós közvetítés lenne, azzal pedig nem vehetjük fel a versenyt. Szétzúznák a mi kis suttogd hadjáratunkat, még mielőtt belefognánk. A vénuszi kormány, a tarkomárok egyszerűen cáfolná, hogy a Föld korlátlan vaskészletekkel rendelkezik. Nekünk semmi esetre sem lenne hasznunk belőle.
- Kell lennie valami más szempontnak is - mormogta Underhill. - Biztosan van is. Lássuk csak. Mi az alapja a vénuszi rendszernek?
- Nincs versengés - mondta Bátor Szárnyaló Sas. - Mindenki megkapja, amire szüksége van.
- Talán. A tetőn. De a versenyösztön túlságosan erős ahhoz, hogy így el lehessen nyomni. Fogadok, egy sereg vénuszi szívesen keresne egy kis külön falt.
- Hol érint ez bennünket? - érdeklődött Munn.
- Hogy is csinálta az apám… hm. Manipulált, ő volt az események titkos mozgatója, elérte, hogy az emberek őhozzá mentek. Mi a vénuszi gazdasági rendszer gyenge pontja?
Munn a tétovázott.
- Semmi, amire mi lecsaphatnánk - túlságosan hátrányos helyzetben vagyunk.
Underhill becsukta a szemét.
- Egy gazdasági és társadalmi rendszernek az alapja - mi is?
- A pénz - mondta Bronson.
- Nem. A Föld a rádium alapján áll. Évekkel ezelőtt arany- vagy ezüstalapon állt. A Vénusz a vasén. És ráadásul árucsererendszer van. A pénz változó.
- A pénz a természeti erőforrásokat jelképezi - kezdett bele Thirkell.
- A munkaórákat - szólt közbe csendesen Munn.
Underhill felugrott.
- Ez az! Hát persze, a munkaórák! Ez az állandó! Az a bizonyos érték, amit egy ember egy óra alatt termelni tud, képvisel egy tetszőleges állandót: két dollárt, egy tucat difalt vagy akármit. Ez jelenti az alapját mindenféle gazdasági felépítménynek. És nekünk ezen az alapon kell támadnunk. Az ősök tisztelete, a tarkomárok hatalma - mindez valójában csak a felszín. Mihelyt kétségbevonhatóvá válik a rendszer alapja, nyomban megszűnik az ő hatalmuk is.
- Nem értem, mire megy ki a dolog - mondta Thirkell.
- Tedd változóvá a munkaórát - magyarázta Underhill. - Ha ez sikerül, minden megtörténhet.
- Bizony, történhetne már valami - mondta Bronson -, mégpedig sürgősen. Nagyon kevés élelmünk maradt.
- Fogd be a szád - mondta Munn. - Gyanítom, hogy a kölyök megfogta a lényeget. Megváltoztatni az állandó munkaórát, igaz? De hogyan? Speciális szakképzéssel? Tanítsunk meg egy vénuszit arra, hogy adott idő alatt kétszer annyit termeljen? Szakmunkával?
- Vannak szakmunkásaik - mondta Underhill. - Ha elérhetnénk, hogy gyorsabban dolgozzanak, vagy az állóképességüket növeljék…
- Fokozott benzedrin - szakította félbe Thirkell -, elegendő koffeinnel, teljes értékű vitaminnal és riboflavinnal dúsítva, még egy gyorshajtót is fel tudnék élénkíteni vele, fel én!
Munn bólintott.
- Tabletta, nem pedig injekció. Ha sikerül, rövidesen ki kell próbálnunk, mégpedig titokban.
- Mi az ördögöt érünk azzal, ha a vénusziak gyorsabban dolgoznak? - kérdezte Bronson.
Underhill pattintott egyet az ujjával.
- Hát nem érted? A Vénusz ultrakonzervatív. A gazdasági rendszer be van fagyasztva. Alkalmatlanná tették mindenféle változásra. Őrületes felfordulás lesz!
- Mindenekelőtt fel kell keltenünk az emberek érdeklődését - mondta Munn. - Gyakorlati bemutatásra gondolok. - Szeme körbejárt az asztal felett, majd megállapodott Bátor Szárnyaló Sason. - Azt hiszem, te leszel az, Rézbőrű. A tesztek alapján, melyeket még a Földön készítettek velünk, közülünk benned van a legtöbb életerő.
- Rendben - felelte a navajo. - Mit kell csinálnom?
- Dolgozni - mondta Underhill. - Dolgoznod kell, míg össze nem esel!
Vyring közterén kezdődött az akció másnap reggel. Munn gondosan szemügyre vett minden körülményt, meg akart bizonyosodni arról, hogy semmi hiba nem csúszhat be. Megtudta, hogy a köztéren egy olyan épületet fognak majd emelni, amelyben különféle szórakoztató intézmények kapnak helyet.
- Csak néhány hét múlva kezdik el a munkát- mondta Jorust. - Miért érdekli?
- Szeretnénk egy gödröt ásni ide - felelte Munn. - Szabad?
A vénuszi mosolygott.
- Miért ne? Ez itt köztér, egészen a munkálatok megkezdéséig. Attól tartok azonban, hogy az sem segít önökön, ha itt mutatják be a képességeiket.
- Nem értem.
- Nem vagyok bolond. Munkához szeretnének jutni. Azt remélik, hogy ha képességeiket reklámozzák, majd kaphatnak munkát. De miért éppen ilyen módon? Gödröt bárki tud ásni. Ez nem szakmunka.
Munn felmordult. Jorust nagyon öntelt, ha erre a következtetésre akar jutni.
- A jó bornak is kell cégér - mondta. - Ha a Földön egy gőzhajtású kotrógép dolgozni kezd, nyomban összegyűlik körülötte a bámészkodók serege. Nekünk nincs ilyen kotrógépünk, de…
- Nos, csináljanak, amit akarnak. Joguk van hozzá. De bárhogy is van, munkát csakis akkor kaphatnak, ha csatlakoznak egy tarkomárhoz.
- Néha arra gondolok, hogy a maguk bolygójának sokkal jobban menne, ha nem lennének tarkomárok - mondta Munn nyersen.
Jorust válla megmozdult.
- Magunk között szólva, én is gyakran gondolok ilyesmire. De én csak egy adminisztrátor vagyok. Valódi hatalommal nem rendelkezem. Azt teszem, amit mondanak. Ha módomban állna, boldogan kölcsönözném önöknek azt a bizonyos összeget, amire szükségük van…
- Mit beszél? - nézett rá Munn. - Én azt hittem…
A nő arca hirtelen fagyossá vált.
- Nem áll módomban. A hagyomány nem minden esetben kívánatos, de nem tehetek ellene semmit. Elképzelhetetlen és értelmetlen dolog szembefordulni a tarkomárokkal. Sajnálom.
Ezek után Munn mintha kissé jobban érezte volna magát. Nem minden vénuszi ellenség. Ezért a kínos helyzetért egyedül a tarkomárok a felelősek, a mindenható, hatalmukra féltékeny tarkomárok, akik fanatikusan őrzik a status quót.
Amikor visszaért a térre, a többiek már várták. Bronson addigra már fölállított egy fonetikus vénuszi nyelven írott táblát, kirakta az ásót, csákányt, lapátot, a talicskát és a deszkákat. A navajo is ott állt már derékig levetkőzve a hideg szélben, izmosan és napbarnítottan. Néhány hajó megállt a vízen, hogy lássák, mi történik.
Munn ránézett az órájára.
- Oké, Rézbőrű. Kezdd el. Steve, indulhatsz…
Underhill dobolni kezdett. Bronson számokat írt a táblára: 4:03:00 a vénuszbeli vyringi idő szerint. Thirkell a közelben felállított tábori asztalhoz lépett, amelyen üvegek és orvosi eszközök hevertek szétszórva, egy üvegfiolából kirázott egyet a maga készítette serkentő tablettákból, és átnyújtotta Bátor Szárnyaló Sasnak. Az indián lenyelte a tablettát, felvette az ásót, és munkához látott.
Ennyi volt az egész.
Egy ember gödröt ás. Csupán magáért az elragadó látványért senki emberfia nem vállalta volna ezt a szerepet. A lényeg nem változik, akár egy gőzhajtású markológép harap ki egyetlen mozdulattal féltonnányi földet, akár egy verejtékező, zömök navajo indián forgatja a lapátot és a csákányt. A bárkák azonban gyülekeztek.
Bátor Szárnyaló Sas dolgozott. Eltelt egy óra. Majd még egy. Szabályos, rövid pihenőidők után az indián sorra váltogatta szerszámait, hogy megmozgassa valamennyi izmát. A csákánnyal előbb kissé föllazította a földet, aztán belelapátolta a talicskába, mikor az megtelt, felgurította egy pallóra, s az egész rakományt lezúdította a közelben egyre növekvő földkupacra. Eltelt három óra. Négy. Az indián rövid ebédszünetet tartott. Bronson híven követte tábláján az eltelt időt.
Thirkell újabb tablettát adott a navajónak.
- Hogy megy?
- Pompásan. Elég szívós vagyok.
- Tudom, de ezek a serkentők… majd segítenek.
Underhill az írógépnél ült. Egyfolytában dolgozott, mióta Bátor Szárnyaló Sas elkezdte a munkát, s már óriási mennyiségű példányt kopogott le. Bronson újra felfedezte régen feledésbe merült tehetségét, és rögtönzött zsonglőrmutatványokat adott elő buzogányokkal és színes labdákkal. Elég sokáig bírta ő is.
Rufus Munn kapitány egy varrógépen dolgozott. Ezt a feladatot nem kedvelte igazán, de mérhető munka lévén, ez is a tervüket segítette. Thirkell kivételével mindannyian foglalatoskodtak valamivel, az orvos viszont fontoskodva adogatta a tablettáit, és roppantul igyekezett, hogy valódi alkimistának látsszék.
Néha odament Munnhoz és Underhillhez, begyűjtötte a kész termékeket, gondosan összevarrta a szövethulladékokat, majd a csatorna mellett különféle dobozokat töltött meg velük. A dobozokra a következő feliratú címke volt ragasztva: "Első Fogás", s a szövetdarabokra Munn ezt varrta ki gépével: "Emlék a Földről". A tömeg pedig egyre nőtt.
A földiek dolgoztak tovább. Bronson csak rövid pihenőidőkre hagyta abba a zsonglőrmutatványt. Egy idő múlva már megpróbálkozott pénzzel és kártyatrükkökkel is. Bátor Szárnyaló Sas ásott. Munn varrt. Underhill gépelt - a vénusziak pedig mohón olvasták, ami kikerült repkedő ujjai alól.
"Ingyen! Ingyen! Ingyen!" - hirdette a reklámcédula. - "A Föld ajándék párnahuzat akciója! Ingyen vásár! Figyeljék a földieket, akik négyféleképpen mutatják be erejüket, ügyességüket és pontosságukat! Meddig bírják? Az erőtabletták segítségével - a végtelenségig! Teljesítményüket megkétszerezi, pontosságukat megnöveli az erőtabletta, amely felüdít! Egy földi gyógyszer, amely annyi sofalt ér meg önnek, amennyi a saját súlya kétszerese!"
És ez így ment. A régi csapatjáték - variációkkal. A vénusziak nem tudtak ellenállni. Sugdolózás hallatszott innen-onnan. Nőttön-nőtt a sokadalom. Találgatták, meddig bírják az iramot a földi emberek?
Bírták. Szemmel láthatóan hatottak Thirkell serkentő tablettái - no meg az a komplex injekció, amit még reggel beadott társainak. Bátor Szárnyaló Sas ásott, mint a hód. Verejték csorgott le fénylő, bronzbarna testéről. Óriásiakat ivott, és sótablettákat nyelt.
Munn megállás nélkül varrt, és egyetlen öltést sem vétett el. Tudta, hogy alkotásait fürkész tekintetek vizsgálják, keresve rajtuk a felületes munka jeleit. Bronson zsonglőrködött, egyik trükköt a másik után mutatta be, és egyszer sem tévesztette el. Underhill sajgó ujjakkal gépelt.
Öt óra telt el. A hátralévő időszakot is beleszámítva, nagyon kimentő volt. Ennivalót is hoztak a Goodwillről, sajnos nem volt valami ízletes; pedig Thirkell gondosan kiválogatta a kalóriadúsabb falatokat.
Eltelt hét óra. Nyolc. A csatornák már járhatatlanok voltak a tömeg miatt. Odajött egy rendőr, vitatkozni kezdett Thirkell-lel, aki elküldte őt Jorusthoz. Nem tudni, mit mondhatott neki Jorust, mivel odajött, figyelt, de nem avatkozott bele.
Kilenc óra telt el. Tíz óra. Tíz óra herkulesi erőfeszítésben. Az emberek kimerültek voltak, de csinálták tovább.
De céljukat addigra már elérték: néhány vénuszi odament Thirkellhez, és az erőtabletták felől érdeklődtek:
- Mik ezek? Valóban lehetővé teszik, hogy ilyen gyorsan dolgozzon az ember? Mi módon lehet ezekből vásárolni?
A rendőr újra felbukkant Thirkell mellett.
- Üzenetem van az orvosok tarkomárjától - közölte fennhangon. - Ha megpróbálnak eladni egyet is ezekből a dolgokból, börtönbe kerülnek.
- Eszébe ne jusson ilyesmi - intette Thirkell. - Ingyen adunk belőle. Tessék, öregem. Belenyúlt egy zacskóba, és a legközelebb ácsorgó vénuszinak odadobott egy erőtablettát. - Ha ezt beveszi, egynapi munkájával kétnapit nyerhet. Holnap kap még. Akar egyet, cimbora? Tessék. Magának is? Kapja el!
- Várjon csak egy kicsit… - mondta a rendőr.
- Hozzon elfogatási parancsot! - kiáltotta oda Thirkell. - Az ajándékkészítés ellen nincs törvény.
Ekkor megjelent Jorust, oldalán egy testes, zord arckifejezésű vénuszival. A bemutatkozásnál kiderült, hogy ő Vyring tarkomárjainak a főnöke.
- Azért jöttem, hogy felszólítsam önöket, hagyják ezt abba - mondta a vénuszi.
Thirkell tudta a választ. Társai nem hagyták abba a munkát, de ő érezte, hogy figyelik, és hallgatják, amit válaszol.
- Melyik rendeletre hivatkozik?
- Hát… ööö… a házalás.
- Én nem árulok semmit. Ez közterület, mi pedig ingyenes vásárt rendezünk.
- Azok a… az… erőtabletták…
- Ajándék - mondta Thirkell. - Figyeljen csak ide, pajtikám. Amikor minden ennivalónkat odaajándékoztuk maguknak, vénuszi csalóknak, akkor vajon tiltakoztak? Nem, minden további nélkül elfogadták. Aztán elrendelték a zárlatot. Amikor meg visszakértük a kajánkat, azt mondták, hogy nincs legális csereeszközünk, és mindenféle törvényre hivatkoztak. Ahhoz jogunk van, hogy ajándékot készítsünk. Most éppen azt tesszük, ajándékozunk. Mi baj van hát?
Jorust szeme csillogni kezdett, majd hirtelen észbe kapott.
- Attól tartok, igazat beszél. A törvény védi őt. Ezzel nem árthatnak.
Thirkell kíváncsian figyelte a nőt. Jorust kitalálta volna a helyes választ? Az ő oldalukon állna? A tarkomárfőnök színe sötétzöldre váltott. Mintha mondani akart volna valamit, de, aztán sarkon fordult, és elment. Jorust hosszú, talányos pillantást vetett a földi emberekre, megmozdította kicsit a vállát, majd követte társát.
- Még mindig izomlázam van - mondta Bátor Szárnyaló Sas egy héttel később a Goodwillen. - És még mindig éhes vagyok. Mikor kapunk végre kaját?
Thirkell a zsilipkapun át kinyújtott egy erőtablettát egy vénuszinak, majd kezét dörzsölve, arcán széles vigyorral jött vissza.
- Várj. Csak várj. Mi újság, kapitány?
Munn Underhill felé intett.
- A kölyköt kérdezd. Pár perce jött vissza Vyringből.
Underhill kuncogott.
- Teljes a felfordulás. Egy hét alatt felborult minden. Azt hiszem, alapjában rengettük meg a gazdaságot. Valamennyi darabbérben dolgozó vénuszi kéri a tablettánkat, tehát a termelése felgyorsul, és ezzel sokkal több falt keres. A versenyösztönről van szó, az egyetemes versenyösztönről.
- És - kérdezte Bronson - hogy tetszik mindez a gyíkpofájú főnököknek?
- Nem tetszik. Ez pontosan azt a gazdasági felépítést sújtja, amelyet ők tartanak fent századok óta. Mindmostanáig egy vénuszi egy hét alatt tíz sofalt keresett, tegyük fel, ötezer kupak előállításával. Steve tablettáival egy hét alatt nyolc- vagy tízezer kupakot gyárt, és ennek megfelelően több lesz a dohánya. A másik padnál dolgozó fickó erre káromkodni kezd, és ő is eljön hozzánk erőtablettáért. Hát így fest a dolog. És az egészben az a legszebb, hogy nem minden munka alapja a darabszám. Nem is lehet. Ha darabbérben dolgozol, az eredmény kézzelfogható. Ha viszont időjárás-szabályozó géppel van dolgod, akkor csupán az időtartam mérhető, nem számít, hány vízcseppet szórsz szét egy nap alatt.
Munn bólintott.
- A féltékenységre gondolsz?
- Nézd csak - folytatta Underhill -, egy locsolóautó kezelője egy hét alatt tíz sofalt keres; épp annyit, mint a darabbérben dolgozó kupakgyártók. Ma a kupakgyártók húsz sofalt keresnek. A locsolóember nem érti, mi történt. Ő is akarna erőtablettát, de az nem emelné az ő teljesítményét. Fizetésemelést kér. Ha megkapja, a gazdaság még jobban összezilálódik. Ha nem, összefog a többi locsolóautó-kezelővel, és kijelentik, hogy itt tisztességtelen megkülönböztetésről van szó. Magukra haragítják a tarkomárokat. Sztrájkolnak!
- A tarkomárok minden vénuszinak megtiltották az erőtabletták szedését - mondta Bátor Szárnyaló Sas.
- És ennek ellenére ők kérik tőlünk a tablettákat. Mi történhet? Hogyan lehet bebizonyítani, hogy valaki szedi-e vagy sem? Csak annyi a bizonyos, hogy a termelése megnő, de a tarkomárok mégsem léphetnek fel minden jól dolgozó munkás ellen. Megpróbálták ugyan, de egy sereg fickó, akik sohasem szedték a tablettát, feldühödött. Ők egyszerűen csak gyorsan dolgoztak.
- Jó ötlet volt a mutatvány, amit rendeztünk - mondta Thirkell. - Meggyőző volt. Le kellett csökkentenem a tabletták hatóanyagát, fogytán a készletünk, de az ötlet ereje segít bennünket.
Underhill vigyorgott.
- Nos, az alap, a munkaóra egysége kibillent. Csak egy kicsit köptünk bele a levesükbe, és máris minden pompásan alakul. És futótűzként terjed. Már nemcsak Vyringről van szó. A hír már bejárta az egész Vénuszt, és a többi városban dolgozó munkásoknak nem megy a fejébe, hogy Vyring lakosságának a felét miért fizetik jobban, mint eddig. Itt jön a mi segítségünkre az egységes árfolyam, azonos pénzrendszer van az egész Vénuszon. Ezen a téren sem változott semmi századok óta. Most pedig…
- A rendszer most megingott - mondta Munn. - Itt van a tökéletes egységbe rendezett, merev felépítmény természetes fogyatékossága. A tarkomárok, mert egy körömnyit sem engedtek, most elveszítik a hatalmukat. Elfelejtették, hogyan kell egy ilyen ügyet rendbe hozni.
- El fog terjedni - mondta Underhill bizakodóan. - El fog terjedni. Steve, újabb vevő közeledik.
Underhill tévedett. Jorust és Vyring tarkomárjainak a főnöke közeledett.
- Legyenek méltóak őseik nevére - mondta Munn udvariasan. - Kapjanak el egy széket, és igyanak egyet. Maradt még néhány üveg sörünk.
Jorust szót fogadott, de a másik vénuszi csak állt, mereven és mogorva arccal.
- Malsi aggódik - szólalt meg a nő. - Ezek az erőtabletták bajt okoztak.
- Nem értem - felelte Munn. - Növelik a teljesítményt, nem?
Malsi fintorgott.
- Ez valami trükk! Csel! Visszaélnek a vendégszeretetünkkel!
- Miféle vendégszeretetükkel? - érdeklődött Bronson.
- A rendszert fenyegetik! - tört ki elkeseredetten Malsi. - A Vénuszon nincs változás. Nem szabad lennie!
- Miért ne? - kérdezte Underhill. - Egyetlen valódi oka van, ezt jól tudják. Bármilyen haladás a tarkomárokat fenyegeti, a hatalmat, melyet ők tartanak a kezükben. Az ilyen sötét alakok kezében volt a korbács évszázadokig. Elkobozták a találmányokat, konzerválták a bolygón a kezdetleges civilizációt, megpróbálták fajukból kiirtani a kezdeményező készséget, csak azért, hogy a tetőn maradhassanak. Ez nem megy. A változások megtörténtek; mindig megtörténnek. Ha mi nem jöttünk volna ide, végül bekövetkezett volna a belső robbanás.
Malsi rámeredt.
- Abba kell hagyniuk ezeknek az erőtablettáknak a gyártását.
- Mondjon törvényt - mondta Thirkell gyengéden. - Hivatkozzon valamire.
- Az ingyenajándékozás joga az egyik legrégebbi törvény a Vénuszon - szólalt meg Jorust. - Ezt a törvényt meg lehet változtatni, Malsi, de én nem hiszem, hogy az emberek szívesen fogadnák.
Munn vigyorgott.
- Nem. Nem fogadnák szívesen. Ez figyelmeztetés lenne. A vénusziak már rájöttek, hogy lehet több pénzt is keresni. Vegye el tőlük ezt a lehetőséget, és a tarkomárok nem lesznek többé jóságos uralkodók.
Malsi színe még sötétebb zöldre változott.
- Nekünk van hatalmunk…
- Jorust, maga adminisztrátor. Védenek-e bennünket a törvényeik, igen vagy sem? - kérdezte Underhill.
A nő megmozdította a vállát.
- Igen. A törvények szentek és sérthetetlenek. Talán mert mindig is az volt a céljuk, hogy a tarkomárokat védelmezzék.
Malsi feléje fordult.
- Maga a földiek pártján áll?
- Dehogy, Malsi, természetesen nem. Csupán a törvényeket védelmezem, hivatali esküm szerint. Elfogulatlanul, erről van szó, nem?
- Ha akarja, abbahagyjuk az erőtabletták készítését - mondta Munn -, de figyelmeztetem, hogy ez csak haladék. A fejlődést nem állíthatják meg.
Malsi szemmel láthatóan megkönnyebbült.
- Abbahagyják?
- Persze. Ha megfizetnek bennünket.
- Mi nem tudunk fizetni maguknak - mondta Malsi konokul. - Nem tartoznak egyik tarkomáihoz sem. Ez törvénytelen lenne.
- Meg is ajándékozhatná őket, mondjuk, tízezer sofallal - mormogta Jorust.
- Tízezer! - üvöltötte Malsi. - Nevetséges!
- Bizony az - mondta Underhill. - Ötvenezer már jobban hangzik. Abból már megélhetnénk egy esztendeig.
- Nem.
Egy vénuszi jött a zsilipkapuhoz, bekukucskált, és azt mondta:
- Ma kétszer annyi difalt kerestem. Kaphatnék egy újabb erőtablettát? - Ekkor megpillantotta Malsit, s egy halk sikítással eltűnt.
Munn vállat vont.
- Magán múlik. Vagy fizet, vagy tovább adjuk az erőtablettát. Maga pedig majd újra rendbe hozza ezt a merev társadalmi, gazdasági rendszert. Nem hinném, hogy sikerülni fog.
Jorust megérintette Malsi karját.
- Nincs más megoldás.
- Én… - a vénuszi a tehetetlen dühtől már-már elfeketedett. - Rendben van - egyezett bele, de a szavakat alig bírta a fogai közt kipréselni. - Ezt nem felejtem el, Jorust.
- Nekem a törvényt kell figyelembe vennem - mondta a nő. - De hát miért, Malsi? A tarkomátok uralma mindig is tisztességes volt.
Malsi nem válaszolt. Kiállított egy csekket ötvenezer sofalról, aláírta, és a cédulát átnyújtotta Munn-nak. Aztán búcsúzóul végignézett a kabinon, és kirobogott.
- Tessék! - kiáltotta Bronson. - Ötven rongy! Ma este eszünk!
- Legyenek méltóak őseik nevére - mormolta Jorust. Kifelé indult. - Attól tartok, felbosszantották Malsit.
- Nagy kár! - mondta Munn álszenten. Jorust válla megmozdult.
- Igen. Felbosszantották Malsit. És Malsi a tarkomátokat képviseli…
- Mit tehet? - kérdezte Underhill.
- Semmit. A törvények nem engedik. De… jó tudni, hogy a tarkomátok nem csalhatatlanok. Azt hiszem, ennek híre támad.
Jorust szigorú pillantást vetett Munnra, majd elment. Mozgása olyan ártatlan, s olyan veszélyes volt, mint valami macskáé.
- No! - mondta Munn. - Ez meg mit jelent? Lehet, hogy vége a tarkomátok hatalmának?
- Esetleg - felelte Bronson. - Fütyülök rá. Éhes vagyok, és beefsteak-gombát akarok enni. Hol válthatunk be egy ötven rongyról szóló csekket?
F. Nagy Piroska fordítása