Lewis Padgett - Isten áldja, professzor úr!
Mi, Hogbenek nem szeretjük, ha abajgatnak bennünket. Az a városi jövevény, a professzor is tudhatta volna ezt, mégis hívatlanul a nyakunkra jött, úgyhogy jobb, ha meghúzza magát most. Mifelénk, Kentuckyban az az illem, hogy ki-ki a saját háza táján sepreget, és nem üti bele az orrát kéretlenül mások dolgába.
Akkortájt, amikor megszalasztottuk a Haley fiúkat azzal a puskafélével, amit összeeszkábáltunk - bár valahogy sosem bírtunk rájönni, hogy működött -, szóval akkortájt kezdődött az egész azzal, hogy Rafe Haley nem átallt bekukucskálni a csűr ablakán, hogy megnézze magának Samukát. Aztán Rafe fűnek-fának híresztelte, hogy Samukának három feje van, vagy mi!
A Haley fiúknak egy szavát sem lehet elhinni. Még hogy három fej! Miféle dolog az? Különben is Samukának nincs több feje, mint kettő, amióta csak a világon van. Így hát Mama meg én összeeszkábáltuk azt a puskafélét, és jól odasóztunk a Haley fiúknak.
Mondom, később sem tudtunk rájönni, hogy működik. Összeraktunk egypár szárazelemet, egy csomó tekercset, vezetéket, ezt-azt, és a végén olyan szépen kilyuggatta Rafe bőrét, mint a parancsolat.
A halottkém megállapította, hogy a Haley fiúk igencsak hirtelen halállal haltak meg, aztán átjött Abernathy seriff, megivott velünk egy bourbont, és azt mondta, legszívesebben kiporolná a fenekemet. Nem vettem a szívemre. Igen ám, de valami nyavalyás jenki firkász megneszelhette a dolgot, mert nem sokra rá a nyakunkra jött egy nagydarab, kövér, komoly képű ipse, és elkezdett kérdezősködni.
Les bácsi a tornácon üldögélt, a kalapja eltakarta az arcát. Csak annyit mondott neki:
- Tűnjön innen, vissza a cirkuszába, miszter! Magától az öreg Barnumtól is kaptunk ajánlatot, azt se fogadtuk el! Jól mondom, Saunk?
- De jól ám! - feleltem. - Phineasnak még a szeme sem áll jól. Torzszülöttnek nevezni Samukát!
A nagydarab, komoly képű ipse, akit Thomas Galbraith professzornak hívtak, erre rám nézett.
- Hány éves vagy, fiam? - kérdezte.
- Nem vagyok a fia - feleltem. - Különben se tudom.
- Nem látszol többnek tizennyolcnál - mondta -, akármilyen nagyra nőttél. Te nem ismerhetted Barnumot!
- Már hogyne ismertem volna! Ne hazudtoljon meg, mert ellátom a baját!
- Semmi közöm a cirkuszhoz - mondta Galbraith. - Biogenetikus vagyok.
Ezen csak röhögni tudtunk. Erre elfogta a pulykaméreg, és tudni akarta, mi olyan vicces.
- Ilyen szó nincs - mondta Mama. Akkor Samuka elkezdett bőgni. Galbraith meg halottsápadt lett, és az egész teste reszketett. El is esett. Amikor fölsegítettük, tudni akarta, mi történt.
- Samuka volt az - mondtam. - Mama elment, hogy megvigasztalja. Már abba hagyta.
- Ultrahang volt - csattant fel a professzor. - Mi az a Samuka - rövidhullámú adó?
- Samuka a kisbaba - feleltem kurtán. - És ne mondjon rá ilyeneket. Amúgy pedig jobb lenne, ha megmondaná, mit akar.
Elővett egy noteszt, és elkezdte lapozgatni.
- Én tudós vagyok - mondta. - Az alapítványunk eugenikával foglalkozik, és a fülünkbe jutott egy-két szóbeszéd magukról. Hihetetlennek hangzottak. Az egyik munkatársunk elmélete szerint a természetes mutációk észrevétlenek maradnak a fejletlen kultúrájú területeken, és… - tétovázott, aztán Les bácsira bámult. - Maga tényleg tud repülni? - kérdezte.
Nos, erről nem szeretünk beszélni. A tiszteletes úr egyszer alaposan megmosta a fejünket. Les bácsi ugyanis felöntött a garatra, elkezdett röpködni a hegygerinc fölött, és halálra rémített néhány medvevadászt. Márpedig a Szentírásban szó sincs róla, hogy az embereknek repülniük kellene. Les bácsi is csak sutyiban szokta csinálni, amikor senki sem látja.
Egy szó, mint száz, Les bácsi csak még jobban az arcába húzta a kalapját, és felmordult:
- Micsoda ökörség! Hát már hogyan repülhetne az ember?! Hallani összevissza azokról a modern szerkentyűkről, de köztünk maradjon, igazából azok sem repülnek. Csak szófia beszéd az!
Galbraith hunyorgott, és megint belenézett a noteszába.
- De hallomásból értesültem rengeteg különös, a maguk családjával kapcsolatos dologról. Nemcsak a repülésről van szó. Tudom, hogy elméletileg lehetetlen… és nem a repülőgépekről beszéltem… de…
- Jaj, fogja már be a száját!
- A középkori boszorkánykenőcsbe sisakvirágot kevertek, ami repülés érzetét keltette - persze csak az illúzióját…
- Nem hagyna végre békén?! - fakadt ki Les bácsi dühösen, szerintem azért, mert zavarba jött. Felugrott, a földhöz vágta a kalapját, és elrepült. Egy perc múlva lecsapott a kalapjáért, grimaszt vágott a professzorra, aztán elrepült a szurdok felé, és nem láttuk egy jó darabig.
Én is begurultam.
- Minek buzerál minket? - kérdeztem. - Legközelebb Les bácsi is úgy csinál, mint Papa, az pedig borzasztó kellemetlen lesz. Papa szőröstül-bőröstül eltűnt azután, hogy itt járt az a másik városi ember. Azt hiszem, népszámlálási biztos volt.
Galbraith egy szót sem szólt. Valahogy furcsán festett. Megkínáltam egy itallal. Megkérdezte, hová lett Papa.
- Ó, itt van azért - feleltem. - Csakhogy már nem lehet látni. Azt mondja, jobb szereti így.
- Értem - mondta Galbraith, és felhajtott még egy pohárral. - Te jó isten! Mit mondtál - hány éves vagy?
- Semmit se mondtam.
- Akkor mi a legrégebbi dolog, amire vissza tudsz emlékezni?
- Mi haszna a sok emlékezésnek? Csak telezsúfolja az ember fejit.
- Fantasztikus - mondta Galbraith. - Nem is reméltem, hogy ilyen jelentést küldhetek vissza az alapítványnak!
- Mikörülöttünk ne szaglásszon senki fia - mondtam. - Menjen el, hagyjon minket békén.
- De az istenért!… - Átnézett a tornác korlátja fölött, és figyelmes lett a puskafélénkre. - Mi ez?
- Akármi - mondtam.
- Mire való?
- Mindenfélére.
- Aha. Megnézhetném?
- Persze - válaszoltam. - Magának is adom, ha végre elmegy.
Odament, és szemügyre vette. Papa felállt mellőlem, ahol addig üldögélt, azt mondta, hogy rázzam már le ezt a nyavalyás jenkit, aztán bement a házba. A professzor visszajött.
- Csodálatos! - kiáltott fel. - Nem vagyok járatlan az elektronikában, de ez valami egészen rendkívüli dolog. Mi az alapelve?
- Hogy mije? - kérdeztem. - Hát kilyuggatja a dolgokat.
- Nem lő ki golyót. Néhány lencse van ott, ahol a závárzatnak kellene… mit mondtál, hogy működik?
- Mittomén.
- Te csináltad?
- Én meg Mama.
Kérdezett még egy csomó dolgot.
- Mittomén - feleltem. - A vadászpuskával az a baj, hogy folyton meg kell tölteni. Arra gondoltunk, hogy ha rákapcsolunk egyet-mást, nem kell többé töltögetni. Nem is kell.
- Komolyan mondtad, hogy nekem adod?
- Ha békén hagy minket.
- Ide hallgass - szólt -, kész csoda, hogy rátok, Hogbenekre ilyen sokáig nem figyelt föl senki!
- Annak is megvan az útja-módja.
- A mutációelméletnek igaznak kell lennie. Meg kell vizsgálni benneteket. Ez az egyik legjelentősebb felfedezés, amióta… - Dőlt belőle a szó. De nem volt sok teteje.
Végül arra jutottam, hogy csak kétféleképpen lehet elrendezni a dolgokat, de azután, amit Abernathy seriff mondott, úgy éreztem, nem lenne jó megölni senkit, amíg el nem múlik a seriff mérge. Nem akartam perpatvart.
- És ha elmennék magával New Yorkba, ahogy akarja? - kérdeztem. - Békén hagyná a családot?
Félig-meddig megígérte, habár nem akarózott neki. De aztán beadta a derekát, és megesküdött rá, miután azt mondtam, hogy különben felébresztem Samukát. Persze látni akarta Samukát is, de mondtam, hogy nem lehet. Samuka amúgy sem mehetne New Yorkba. Ott kell maradnia a tartályban, különben cefetül beteg lesz.
Mindenesetre meggyőztem a professzort, és elment, miután megígértem, hogy másnap reggel várom a városban. Nem fordult elő, hogy ne aludtam volna otthon azóta, hogy az a ramazúri volt az óhazában, amikor gyorsan fel kellett szednünk a sátorfánkat.
Hollandiába mentünk, ha jól emlékszem. Mama nagyon a szívébe zárta azt az embert, aki segített kijutni Londonból. Róla nevezte el Samukát. Már elfelejtettem, hogy hívták. Gwynn? Stuart? Pepys? Összekeverem a polgárháború előtti emlékeket.
Aznap éjszaka meghánytuk-vetettük a dolgot. Mivel Papa láthatatlan volt, Mama egyre hajtogatta, hogy több pálinkát iszik, mint amennyi jár neki, de aztán megenyhült, és odaadott neki egy demizsont. Mindenki azt mondta, legyek nagyon óvatos.
- Ez a professzor rém agyafúrt - mondta Mama. - Mint minden professzor. Ne bosszantsd semmivel. Jó fiú légy, különben lesz kapsz!
- Jó leszek, Mama - mondtam. Papa odasózott egyet a kobakomra, ami disznóság volt, hiszen nem is láttam.
- Hogy el ne felejtsd! - mondta.
- Egyszerű népek vagyunk - dörmögte Les bácsi. - Nem visz jóra, ha az ember nagyra vágyik.
- Biz' isten, eszembe sincs - feleltem. - Csak gondoltam…
- Ne keresd a bajt! - mondta Mama; de egyszerre csak halljuk, hogy Nagyapó mászkál a padláson. Van úgy, hogy Nagyapó egy hónapig sem mozdul, de akkor este igencsak ficánkolósnak látszott.
Persze felmentünk megnézni, mit akar. A professzorról beszélt.
- Egy idegen, hah! - mondta. - Elmenni a bűzhödt cenkkel! Fajankókkal vettem körül magam vénségemre! Csak Saunk mutatott valami észt, de vakuljak meg, ha nem ő a legnagyobb szamár!
Csak toporogtam meg motyogtam valamit, mert sosem szerettem Nagyapó szemébe nézni. De nem is figyelt rám. Csak fújta a magáét:
- Szóval elmennél abba a New Yorkba? Eszeveszett; elfelejted, hogyan menekülénk Londonból és Amsterdamból - és Nieuw Amsterdamból - a vallatás elől?! Mit akarsz, hogy üveg mögött mutogassanak? No nem mintha az lenne a fő veszély.
Nagyapó a legöregebb köztünk, és néha valahogy keveri a beszédjit. Azt hiszem, az emberre nagyon ráragad az a nyelv, amit fiatal korában hall. Egy biztos, jobban tud káromkodni akárkinél.
- Egy csudát - mondtam. - Csak segíteni próbáltam.
- Piha, süvölvény! - szólt Nagyapó. - A te rút bűnöd mindez! Mert megcsináltad azt a szerkentyűt, mellyel lesújtottál a Haley-törzsre! Ha azt nem míveled, ez a tudós sosem jött volna ide.
- Professzor - mondtam. - Thomas Galbraith a neve.
- Tudom. Elolvasám a gondolatait Samuka elméjén keresztül. Veszélyes ember. Nem ismerék olyan bölcset, aki ne lenne az. Kivéve talán Roger Bacont, de őt is meg kellett vesztegetnem, hogy… Roger azonban rendkívüli ember vala. Halljátok hát: egyikőtök sem mehet abba a New Yorkba. Mihelyt elhagyjuk ezt a menedéket, mihelyt vizsgálni kezdenek minket, végünk. Az a csürhe ízekre szedne minket! A tökfeje repüléseid sem menthetnek meg minket, Lester - hallod?!
- Hát akkor mit csináljunk? - kérdezte Mama.
- A fenébe is! - mondta Papa. - Majd ellátom annak a professzornak a baját! Bedobom a ciszternába!
- Hogy megbüdösödjön a víz?! - rikácsolta Mama. - Próbáld csak meg!
- Minő aljas fajzat fakada a magomból! - csattant fel Nagyapó, most már igencsak dühösen. - Nem ígérted-e meg a seriffnek, hogy nem lesz több öldöklés - legalábbis egy ideig? Avagy semmit sem ér egy Hogben szava? Két dolgot őriztünk meg szentnek és sérthetetlennek az évszázadok során - a titkunkat és a Hogbenek becsületét! Ha megölöd ezt a Galbraitht, nekem adsz számot érte!
Mindnyájan elsápadtunk. Samuka megint felébredt, és nyafogni kezdett.
- De hát mit csináljunk? - kérdezte Les bácsi.
- Meg kell őrizni a titkunkat - mondta Nagyapó. - Tegyetek, amit tudtok, de emberhalál nélkül. Majd elgondolkodom rajta.
Aztán mintha elaludt volna, bár nála nem lehet tudni.
Másnap szépen elmentem Galbraithhoz a városba. Előtte összefutottam az utcán Abernathy seriffel, aki csúnyán nézett rám.
- Kerüld a bajt, Saunk - mondta. - Ne felejtsd el, mit mondtam neked! - Bizony, zavarba hozott.
Mindenesetre elmentem Galbraithhoz, és megmondtam, hogy Nagyapó nem enged el New Yorkba. Nem repesett az örömtől, de belátta, hogy nincs mit tenni.
A szállodái szobája tele volt tudományos eszközökkel, egész ijesztő látvány volt. Fölállította a puskát vagy mit, de szemlátomást nem babrált vele. Elkezdett győzködni.
- Semmi értelme - mondtam. - Nem megyünk el a hegyekből. Meggondolatlan voltam tegnap, ennyi az egész.
- Ide figyelj, Saunk - mondta. - Kérdezősködtem a városban rólatok, Hogbenekről, de nem sokat tudtam kideríteni. Az emberek szűkszavúak errefelé. Persze a szóbeszéd csak kiegészítő bizonyíték volna. Tudom, hogy az elméleteink helyesek. Te és a családod mutánsok vagytok, s meg kell benneteket vizsgálni!
- Nem vagyunk mutánsok - mondtam. - A tudósok mindig ilyeneket mondanak ránk. Roger Bacon homunculusoknak nevezett minket, pedig…
- Kicsoda?! - kiáltott fel Galbraith. - Hogy mondtad, kicsoda?
- Öö… ő egy részes bérlő a szomszéd megyében - feleltem sebtiben, de láttam, hogy a professzor nem vette be. Elkezdett fel-alá járkálni a szobában.
- Semmi értelme - mondta. - Ha nem jössz New Yorkba, az alapítványnak ide kell küldenie egy bizottságot. Titeket tanulmányozni kell, a tudomány nagyobb dicsőségére és az emberiség haladásának érdekében!
- Ó, a mindenségit! - mondtam. - Tudom én, mi lenne abból. Úgy mutogatnának minket. Samuka belepusztulna. Menjen el, hagyjon minket békén.
- Békén? Amikor ilyen szerkezetet tudtok alkotni, mint ez? - A puskára mutatott. - Hogy működik? - kérdezte hirtelen.
- Mondtam már, nem tudom. Mi csak összeeszkábáltuk. Ide figyeljen, professzor. Nagy baj lenne abból, ha emberek jönnének ide megbámulni minket. Nagy baj! Nagyapó mondta!
Galbraith az orrát húzta.
- Nos, talán… mi lenne, ha válaszolnál néhány kérdésemre, Saunk?
- De akkor nincs bizottság?
- Majd meglátjuk.
- Nem, uram. Nem fogom…
Galbraith mély lélegzetet vett.
- Addig, amíg elmondasz mindent, amit tudni akarok, hallgatni fogok a tartózkodási helyetekről.
- Azt hittem, hogy az az alapítvány vagy micsoda tudja, hogy maga hol van.
- Ó… igen - felelte Galbraith. - Természetesen tudják. De rólatok nem tudnak. Ez adott egy ötletet.
Simán megölhettem volna, de ha megteszem, Nagyapó kikészít, ráadásul a seriffre is gondolnom kellett. Így hát azt mondtam:
- Egye fene! - és bólintottam.
Uramisten! Hogy micsoda kérdéseket tett föl! Egész beleszédültem. És közben Galbraith egyre izgatottabb lett.
- Hány éves a nagyapád?
- Fogalmam sincs róla.
- Homunculusok… hmm-m. Mintha említetted volna, hogy bányász volt, ugye?
- Nem, az Nagyapó apja volt - feleltem. - Ónbányáink voltak, Angliában. Csak Nagyapó azt mondja, akkor Britanniának hívták. Valami rejtélyes járvány tört ki abban az időben. Az embereknek orvost kellett hívniuk… valami drunokat vagy drudokat?
- Druidákat?
- Aha. Nagyapó azt mondja, a druidák voltak akkoriban az orvosok. Mindenesetre Cornwall környékén majd minden bányász meghalt, így aztán bezárták a bányákat.
- Miféle járvány volt az?
Elmeséltem, amire Nagyapó elbeszéléséből emlékeztem. A professzor nagyon izgatott lett, és valami radioaktív emanációkról beszélt, ha jól értettem. Nemigen volt teteje annak, amit mondott.
- Radioaktivitás okozta mesterséges mutációk! - kiáltott fel, s kipirult az orcája. - A nagyapád mutánsnak született! A gének és kromoszómák új rendszerbe álltak össze. Hiszen lehet, hogy mind felsőbbrendű emberek vagytok!
- Dehogyis - mondtam, - Hogbenek vagyunk. Ennyi az egész.
- Egy domináns gén, nyilvánvalóan egy domináns gén. Az egész családod ilyen… öö… elfajzott?
- Ide hallgasson…! - kezdtem.
- Úgy értem, mindenki tud repülni?
- Én egyelőre még nem tudok. Asszem, más fajzat vagyunk, mint a többi. Nagyapónak volt sok esze. Mindig arra tanított, hogy ne fitogtassuk, amit tudunk.
- Mimikri - mondta Galbraith. - Egy ilyen, merev szociális kultúrába besüllyesztve könnyebben álcázhatók a normálistól való eltérések. A civilizált társadalomban rögtön szemet szúrnátok. De itt, az isten háta mögött, jószerivel láthatatlanok vagytok!
- Csak Papa - mondtam.
- Istenem! - sóhajtott fel. - Elsüllyeszteni ilyen hihetetlen természeti erőket! Tudod te; mi mindent csinálhattatok volna? - Ekkor hirtelen még izgatottabb lett, és nem mondhatnám, hogy kedvemre való volt a tekintete.
- Csodálatos dolgokat - folytatta. - Mintha Aladdin csodalámpájára bukkanna az ember…
- Bárcsak nyugton hagynának már! - mondtam. - Maga meg a bizottsága!
- Ne törődj a bizottsággal. Úgy határoztam, hogy egy darabig bizalmasan kezelem ezt a dolgot. Feltéve, hogy együttműködsz velem. Úgy értem, segítesz. Megteszed?
- Nem - feleltem.
- Akkor idehívom New Yorkból a bizottságot - mondta diadalmasan. Átgondoltam a dolgot.
- Jól van - mondtam végül. - Mit akar, mit csináljak?
- Még nem tudom - mondta vontatottan. - Még nem is fogtam fel teljesen a lehetőségeket…
De már úrrá lett rajta a mohóság. Látszott rajta. Ismerem azt a nézést.
Az ablak mellett álltam, és kifelé bámultam. Hirtelen eszembe jutott valami. Gondoltam, a professzorban amúgy sem volna okos dolog túlzottan megbíznia Így hát odasomfordáltam a puskához, és megváltoztattam rajta egy-két apróságot.
Tudtam, hogy mit akarok, de ha Galbraith megkérdezte volna, miért csavarok meg egy drótot itt, miért hajlítok meg egy micsodát amott, nem tudtam volna megmondani. Nekem nincsenek iskoláim. Csak azt tudtam, hogy a szerkentyű most azt fogja csinálni, amit akarok tőle.
A professzor közben írt valamit a kis noteszába. Felnézett és észrevett.
- Mit csinálsz?
- Valahogy nincs ez rendben - feleltem. - Azt hiszem, maga piszkálhatta az elemeket. Próbálja ki most!
- Idebenn? - kérdezte meglepetten. - Semmi kedvem kártérítést fizetni. Biztonságos körülmények között kell kipróbálni.
- Látja ott a tetőn a szélkakast? - Megmutattam neki. - Nem tesz semmiben kárt, ha oda céloz. Innen az ablakból kipróbálhatja.
- Nem… nem veszélyes?
Láttam, odavolt érte, hogy kipróbálhassa már. Mondtam, hogy senkit sem fog megölni, akkor vett egy mély lélegzetet, odament az ablakhoz, és a vállához szorította a puskatust.
Elhátráltam. Nem akartam, hogy a seriff meglásson. Én már kiszúrtam, egy padon üldögélt az utca túloldalán a takarmány- és magbolt előtt.
Pont úgy történt, ahogy elgondoltam. Galbraith megcélozta a tetőn a szélkakast, meghúzta a ravaszt, a puskacsőből fénygyűrűk lövelltek ki. Rettenetes zaj hallatszott. Galbraith hanyatt esett. Aztán igencsak meglepő felfordulás támadt. Az emberek városszerte sikoltozni kezdtek.
Úgy éreztem, jól jönne, ha egy időre láthatatlanná válnék. Így is tettem. Galbraith éppen a puskát tanulmányozta, amikor berontott Abernathy seriff. A seriff kemény fickó. Az egyik kezében már ott volt a pisztoly, a másikban a bilincs, és szidta a professzort, mint a bokrot…
- Láttam magát! - üvöltötte. - Maguk, városi alakok azt hiszik, itt mindent lehet?! Hát nem!
- Saunk! - kiáltotta a professzor, és körülnézett. De persze nem látott.
Aztán elvitatkoztak. Abernathy seriff látta, hogy Galbraith elsütötte a puskát, és a seriff nem buta ember. Végigvonszolta Galbraitht az utcán, én meg csendben velük lopóztam. Az emberek úgy futkostak, mint az eszeveszettek. A legtöbbjük az arcára szorította a kezét.
A professzor meg csak siránkozott, hogy nem érti az egészet.
- Láttam, mit csinált! - mondta Abernathy. - Kilőtt az ablakon azzal a micsodával, erre az egész városban mindenkinek megfájdult a foga! Csak azt ne mondja, hogy nem érti!
A seriffnek van esze. Már elég régóta ismer minket, Hogbeneket, nem lepődik meg, ha néha furcsa dolgok történnek. És azt is tudta, hogy Galbraith tudósféle. Szóval nagy volt a kalamajka, az emberek meghallották, mi történt, erre rögtön meg akarták lincselni Galbraitht.
De Abernathy magával vitte. Egy darabig még kószáltam a városban. A tiszteletes kinn állt az utcán, és a templom ablakait nézegette, mert valami nem fért a fejébe. Színes üvegablakok voltak, s a tiszteletes úr nem bírt rájönni, mitől forrósodtak át. Megmondhattam volna neki. A színes üvegben arany is van: az kell egy bizonyos fajta piros színhez.
Végül elmentem a fogdaépülethez. Még mindig láthatatlan voltam. Így kihallgattam, mit mond Galbraith a seriffnek…
- Saunk Hogben volt - hajtogatta a professzor. - Mondom, hogy ő állította be a fegyvert!
- Láttam magát - szólt Abernathy. - Maga volt az! Juj! - Az állkapcsához kapta a kezét. - És jobb, ha véget vet ennek, de gyorsan! Az a tömeg odakinn nem tréfál! A fél városnak fogfájása van!
Gondolom, a fél városnak aranytömés volt a fogában.
Aztán Galbraith mondott valamit, ami nem nagyon lepett meg.
- Ide fog jönni New Yorkból egy bizottság; ma este akartam telefonálni az alapítványnak. Ők majd kezeskednek értem.
Szóval végig az volt a szándéka, hogy átver bennünket! Valahogy éreztem, hogy azt forgatta a fejében.
- Vagy megszünteti ezt a fogfájást, meg a többiekét is, vagy kinyitom az ajtót, és beeresztem őket, de akkor meglincselik! - bömbölte a seriff. Aztán elment, hogy jeget tegyen az arcára.
Visszalopakodtam, újra láthatóvá váltam, aztán nagy zajjal bejöttem a folyosón, hogy Galbraith meghallja. Megvártam, amíg kifogyott az átkokból. Csak néztem rá bambán.
- Azt hiszem, valamit eltoltam - mondtam. - De meg tudom igazítani.
- Eleget igazgattál már! - Elhallgatott. - Várj csak! Mit mondtál? Meg tudod szüntetni ezt a… egyáltalában, mi ez?!
- Megnéztem a puskát - feleltem. - Azt hiszem, tudom, mit rontottam el. Most valahogy ráhangolódott az aranyra, és ami arany a városban van, mind sugárzik, vagy süt, vagy mi.
- Szelektív radioaktivitást idézett elő - mormogta Galbraith, amit nemigen értettem. - Ide figyelj! Az a tömeg odakinn… szokott lincselés lenni ebben a városban?
- Legfeljebb egyszer-kétszer évente - feleltem. - Az idén már volt kettő, úgyhogy ennyi elég, Bárcsak el tudnám vinni a házunkba! Ott könnyen elrejthetnénk.
- Inkább csinálj valamit! - kiáltott fel. - Vagy idehívatom New Yorkból a bizottságot. Azt nem szeretnéd, ugye?
Még sosem láttam, hogy valaki ilyen őszinte pofával úgy hazudjon, mint a vízfolyás!
- Gyerekjáték - mondtam. - Megcsinálhatom a szerkentyűt, hogy rögtön abbahagyja a sugárzást. Csak nem akarom, hogy az emberek megtudják, hogy nekünk, Hogbeneknek közünk van hozzá. Nyugodtan szeretünk élni. Nézze, mi lenne, ha visszamennénk a szállodájába, és átszerelném a szerkentyűt? Akkor magának nincs más dolga, mint hogy összegyűjti a fogfájósokat, és meghúzza a ravaszt.
- De… igen, de…
Félt, hogy nagyobb bajt csinálok. Győzködnöm kellett, de a tömeg ordítozott odakinn, úgyhogy nem volt túl nehéz. Végül elmentem, de láthatatlanul visszajöttem és kihallgattam, mit beszél Galbraith a seriffel.
Mindent elrendeztek. Akinek fáj a foga, elmegy a városházára, és vár. Aztán Abernathy átviszi a professzort a puskával, és tesznek egy próbát.
- Elmulasztja a fogfájásokat? - tudakolta a seriff. - Biztosan?
- Én… égészen biztos vagyok benne, hogy igen.
Abernathy észrevette, hogy tétovázott.
- Akkor jobb, ha először rajtam próbálja ki. Csak a biztonság kedvéért. Nem bízom magában.
Úgy látszott, senki sem bízott senkiben.
Visszabaktattam a szállodába, és átszereltem a puskát. De akkor jött a baj. A láthatatlanságom gyengülni kezdett. Ez a legrosszabb abban, hogy még csak gyerek az ember.
Ha majd pár száz évvel öregebb leszek, addig maradok láthatatlan, amíg akarok. De még nem tanultam meg tökéletesen. Most segítségre volt szükségem, mert amit csinálni akartam, azt nem lett volna jó, ha látják az emberek.
Felmentem a tetőre, és hívtam Samukát. Miután ráhangolódtam az agyára, kapcsoltattam vele Papát és Les bácsit. Kis idő múlva Les bácsi szállt le az égből. Borzasztó nehezen repült, mert Papát cipelte. Papa káromkodott, mert útközben egy sólyom megkergette őket.
- Viszont senki sem látott minket - mondta Les bácsi. - Legalábbis azt hiszem.
- Az embereknek megvan ma a maguk baja - mondtam. - Segítségre van szükségem. Ez a professzor ide fogja hívni a bizottságot, és meg fognak vizsgálni minket, akármit ígér is.
- Hát akkor nem sokat tehetünk - mondta Papa. - Nem ölhetjük meg. Nagyapó megtiltotta.
Elmondtam nekik az ötletemet. Mivel Papa láthatatlan, nem esik majd nehezére. Aztán csináltunk egy kis rést a tetőn, hogy beláthassunk Galbraith szobájába. Épp jókor.
A seriff ott állt kivont pisztollyal, és várt, a professzor pedig sápadtan Abernathyre szegezte a puskát. Minden simán ment. Galbraith meghúzta a ravaszt, kipattant egy vörös fénykarika, és ennyi volt az egész. No meg a seriff kitátotta a száját, és nyelt egyet.
- Mégsem csalás! Elmúlt a fogfájásom!
Galbraithről csorgott a veríték, de tartotta magát.
- Persze hogy működik - mondta. - Természetesen. Hiszen megmondtam…
- Gyerünk a városházára! Mindenki ránk vár. Ajánlom, hogy gyógyítson meg mindenkit, különben megnézheti magát!…
Kimentek. Papa velük lopakodott, Les bácsi pedig felkapott, és utánuk repültünk, mélyen a tetők fölött, nehogy meglássanak minket. Kis idő múlva megkapaszkodtunk a városháza egyik ablakában, és benéztünk,
Ennyi szenvedést nem láttam a nagy londoni pestis óta! A nagyterem dugig volt jajgató, nyögdécselő fogfájósokkal. Amikor belépett Abernathy a professzorral, akinek a kezében ott volt a puska, sikoltozni kezdtek.
Galbraith az emelvényre erősítette a szerkentyűt úgy, hogy szembenézett a gyülekezettel. Ezalatt a seriff megint elővette a pisztolyát, és rövid szónoklatban közölte, hogy mindenki fogja be a száját, nemsokára megszabadulnak a fogfájásuktól.
Papát persze nem láthattam, de tudtam, hogy fenn van az emelvényen, mert éppen valami furcsa történt a puskával. Senki sem vette észre, csak én, mert én figyeltem. Papa - persze láthatatlanul - néhány változtatást csinált. Előtte elmondtam neki, hogyan kell, de magától is tudta volna. A szerkentyű nemsokára át volt alakítva úgy, ahogy akartuk.
Ami ezután történt, döbbenetes volt. Galbraith célzott és meghúzta a ravaszt. A puskából fénygyűrűk szökkentek ki, de már sárgák. Mondtam Papának, úgy állítsa be a hatótávolságot, hogy az épületen kívül semmi se történjen. Odabenn viszont…!
Annyi szent; hogy megszűnt a fogfájás. Ha valakinek eltűnik az aranytömése, nem is fájhat neki.
A szerkentyű most úgy volt beállítva, hogy mindenre hatott, ami nem képes növekedésre. Papa pont jól eltalálta a hatótávolságot. A székek hirtelen eltűntek, meg a csillár egy része is. A tömegnek pedig alaposan kijutott! A falábú Jaffe-nek még az üvegszeme is eltűnt. Akinek műfoga volt, búcsút mondhatott neki. És mindenkinek egyforma kefefrizurája lett.
Ráadásul mindenkinek eltűnt a ruhája. A cipők nem növekednek, de a nadrágok, az ingek és a szoknyák sem. Egy szemvillanás alatt mindenki anyaszült meztelenül állt ott. De igaz, ami igaz, a fogfájástól megszabadultak…
Egy óra múlva otthon üldögéltünk mindannyian, kivéve Les bácsit, amikor kivágódott az ajtó, és belépett Les bácsi, nyomában a támolygó professzor. Galbraith olyan volt, mint egy felmosórongy. Lerogyott, levegő után kapkodott, rémülten nézett hátra, az ajtóra.
- Különös dolog történt - mondta Les bácsi. - Ott röpködtem a város szélén, amikor mit látok: a professzor menekül egy nagy tömeg ember elől, akik lepedőbe vannak öltözve - legalábbis egyik-másik. Hát felszedtem. Ide hoztam, mert ide akart jönni. - Les bácsi rám kacsintott.
- Óóóó! - fújtatott Galbraith. - Áááá! Jönnek?
Mama odament az ajtóhoz.
- Rengeteg fáklya közeledik a hegyoldalon - mondta. - Ez nem sok jót ígér.
A professzor rám förmedt:
- Azt mondtad, el tudsz rejteni! Hát akkor rajta! Miattad van az egész!
- Frászt! - feleltem.
- Elrejtesz, különben…! - visította Galbraith. - Különben idehívom a bizottságot!
- Ide figyeljen - mondtam -, ha elrejtjük biztos helyre, akkor megígéri, hogy elfelejti a bizottságot, és békén hagy minket?
A professzor megígérte.
- Várjon egy percet - mondtam, és felmentem Nagyapóhoz a padlásra. Ébren volt.
- Mit szólsz hozzá, Nagyapó? - kérdeztem. Egy pillanatig odafülelt Samukára.
- Hazudik a cenk - mondta kisvártatva. - Ide akarja hozni azt a bűzhödt gyülevészt, a hitszegő!
- Akkor elrejtsük?
- El - felelte Nagyapó. - A Hogbenek szava szent: ne légyen több emberhalál! S a szökevényt elrejteni az üldözői elől bizonnyal nem rossz cselekedet!
Talán kacsintott is. Nem lehet nála tudni. Így hát lemásztam a létrán. Galbraith az ajtóban állt, nézte, ahogy jönnek a fáklyák fel a hegyoldalon.
Megragadott.
- Saunk! Ha nem rejtesz el…!
- Elrejtjük - mondtam. - Jöjjön.
Levittük a pincébe…
Amikor a csőcselék, élükön Abernathy seriffel odaért, adtuk a hülyét. Hagytuk, hadd kutassák át a házat. Samuka és Nagyapó addig láthatatlanná vált, így senki sem vette őket észre. És persze Galbraithnak se híre, se hamva nem volt. Jól eldugtuk, ahogy megígértük.
Mindennek néhány éve már. A professzor remekül megvan, bár azóta nem tanulmányoz minket. Néha elővesszük az üveget, amelyben tartjuk, és mi tanulmányozzuk őt.
Nem valami nagy üveg, annyi biztos!
Kincsesné Pavlov Anna fordítása