Lewis Padgett - A Tvonki
A rádiógyárban akkora volt a munkásfluktuáció, hogy Mickey Lloyd jószerivel nem tudta számon tartani az embereit. Nemcsak a behívások miatt. Az alkalmazottak nyakra-főre felmondtak, és elmentek máshová, ahol többet kereshettek. Így hát amikor az overallos, nagy fejű emberke bizonytalanul előbotorkált a raktárból, Lloyd csak rápillantott a barna kezeslábasra - munkaruha, a vállalat tulajdona -, és nyájasan annyit mondott:
- Félórája tart már a munkaidő. Gyorsan lásson neki!
- Ne… neki? - A másik mintha alig tudta volna kimondani a szót.
Részeg volna? Lloyd, mint művezető, nem hunyhatott szemet az ilyesmi fölött. Eldobta a cigarettáját, odalépett és megszaglászta. Nem, nem ivott. Szemügyre vette a jelvényt a férfi overallján.
- Kétszáznégyes, hmmm… Új fiú?
- Új… mi? - A másik egy gyorsan duzzadó daganatot dörzsölgetett a homlokán. Furcsa kis alak volt, kopasz, mint egy elektroncső, sápadt, beesett arcában apró szempár, kába, értetlen tekintet…
- Gyerünk, jóember! Ébresztő! - Lloyd hangjában türelmetlenség csendült. - Itt dolgozik, nem?
- Jóember - mondta elgondolkodva a férfi. - Dolgozom. Igen, dolgozom. Csinálom őket… - Furcsán összemosódtak a szavai, mintha farkastorka lett volna. Lloyd ismét a jelvényre pillantott, aztán karon ragadta az emberkét, és átvonszolta a végszereldén.
- Itt a munkahelye. Lásson neki, de szaporán. Tudja, mi a dolga?
A másik kihúzta vézna testét.
- Én vagyok… szakember - jelentette ki. - Jobbat csinálok, mint Pontvank!
- Akkor jó - mondta Lloyd. - Csinálja szépen! - És otthagyta.
A "jóember" egy kicsit tétovázott, a púpot dörgölte a fején. Az overall vonta magára a figyelmét, csodálkozva vizsgálgatta. Abban a szobában lógott, ahonnan először kijött. A saját ruhája természetesen felbomlott az úton… miféle úton?
Amnézia, gondolta. Lezuhant a… valamiről… amikor az lassított és megállt. Milyen furcsán fest ez a hatalmas, gépekkel telezsúfolt csűr! Egyáltalán nem érezte ismerősnek.
Amnézia, az bizony. Ő kétkezi munkás. Dolgokat állít elő. Ami a környezet szokatlanságát illeti, az nem jelent semmit. Még nem tért egészen magához. Majd hamarosan felszáll az agyáról a köd. Máris tisztábban gondolkodik.
Munka… Az emberke gyorsan körbejárt a teremben, hátha valami helyrezökkenti az emlékezetét. Munkaruhás emberek dolgokat raktak össze. Egyszerű, kézenfekvő dolgokat. De milyen gyerekes… milyen primitív mind! Talán egy óvodába került.
Egy idő múlva az emberke kiment a raktárba, és szemügyre vette a készterméket, a lemezjátszóval kombinált rádiókat. Hát erről van szó. Suta, kezdetleges holmi, de nem az ő dolga, hogy kritizálja. Nem. Az ő dolga, hogy Tvonkikat készítsen.
Tvonkikat? A névtől megmoccant valami az emlékezetében. Hát persze hogy tudja, hogyan kell Tvonkit készíteni! Egész életében azt csinálta… külön erre képezték ki. Most már másfajta Tvonki van használatban, de mit számít! Gyerekjáték az ügyes szakembernek!
Az emberke visszament a műhelybe, és keresethegy üres munkaasztalt. Nekilátott összeállítani egy Tvonkit. Időnként elosont és ellopta, amire szüksége volt. Egyszer, amikor sehol sem tudott wolframot találni, sietősen épített egy apró szerkezetet, és előállította.
A munkaasztal egy eldugott, rosszul világított sarokban volt, habár az ő szeme tisztán látott. Senkinek sem tűnt fel a gyorsan készülő berendezés. Az emberke roppant gyorsan dolgozott. Nem törődött az ebédszünettel, s a műszak végére készen állt a termék. Ráfért volna talán még egy réteg festék… hiányzott róla a szabályos Tvonkik Brillton bevonata. De a többieken sem volt Brillton. Az emberke felsóhajtott, bemászott a munkaasztal alá, egy darabig kereste, hol a nyugimatrac, aztán lemondóan végigfeküdt a padlón, és elaludt.
Néhány óra múlva fölébredt. A gyárban egy lélek sem volt. Furcsa! Talán megváltozott a munkaidő. Talán… az emberke különösen érezte magát. Az alvás eloszlatta az amnézia ködét, ha ugyan amnéziája volt, de még mindig kábaságot érzett.
Magában mormogva kiküldte a Tvonkit a raktárba, és összehasonlította a többivel. Első látásra semmiben sem különbözött a legújabb típusú, lemezjátszóval kombinált rádiótól. Készítője a többi mintájára álcázta a különféle szerveket és reaktorokat.
Visszament a műhelybe. Ekkor tisztult ki teljesen az agya. Az emberke válla görcsösen összerándult.
- Te jóságos Snell! - kapkodott a levegő után. - Hát ez történt velem! Beleütköztem egy időcsomóba!
Riadtan körülnézett, aztán beiszkolt a raktárhelyiségbe, ahonnan először előkerült. Levetette az overallt, és visszaakasztotta a fogasra. Ezután odament az egyik sarokba, beletapogatott a levegőbe, elégedetten bólintott, majd felült a semmire, egyméternyire a padló fölött. Egy pillanat múlva eltűnt.
- Az idő - szólalt meg Kerry Westerfíeld - görbült. Előbb-utóbb visszatér oda, ahonnan elindult. Minden ismétlődik. - Lábát fölrakta a kémény egyik kiugró terméskövére, és jólesően nyújtózkodott egyet. A konyhában Martha csörömpölt az üvegekkel, poharakkal.
- Tegnap ilyenkor Martinit ittam - mondta Kerry. - Az időgörbe hajlása azt jelzi, hogy most is innom kellene egyet. Figyelsz, angyalom?
- Töltök! - hallatszott a távolból az angyal hangja.
- Akkor megértetted a célzást. Halld hát a következőt: az idő nem kört, hanem spirálist ír le. Ha az első ciklus A, akkor a második A plusz 1… érted? Ami ma este dupla Martinit jelent.
- Tudtam, hogy erre fogsz kilyukadni - jegyezte meg Martha, ahogy bejött a tágas, tölgy szarufás nappaliba. Apró termetű, sötét hajú asszonyka volt, feltűnően bájos arccal és semmivel sem rosszabb alakkal. Tarka pamutköténykéje kissé mulatságosan festett a nadrág és a selyemblúz előtt. - És sehol sem palackoznak végtelen töménységű gint. Tessék a Martinid - mondta, miközben a poharakkal és a sikerrel ügyeskedett.
- Lassan keverjük… - intette Kerry. - Nem rázzuk… A, ez az! - Elvette a koktélt, és értő szemmel méregette. Fekete sörénye, amelybe már őszes szálak vegyültek, megcsillant a lámpafényben, ahogy belekortyolt az italba. - Jó… sőt nagyon jó.
Martha lassan ivott, közben a férjét nézte. Vonzó férfi ez a Kerry Westerfield. Túl van a negyvenen, kellemesen csúf; széles száján, szürke szemében olykor gúnyos kifejezés jelent meg, ahogy az élet dolgain eltűnődött. Tizenkét éve voltak házasok, és nem bánták meg.
Odakintről a lenyugvó nap utolsó, halvány sugarai betűztek az ablakon, egyenesen a zeneszekrényre, amely a fal mellett állt, az ajtó közelében. Kerry elismerően méregette.
- Szép kis summába került - jegyezte meg. - De azért…
- Tessék? Ja, igen. Az emberek is megküzdöttek vele, amíg felhozták a lépcsőn. Miért nem próbálod ki, Kerry?
- Te nem próbáltad ki?
- Már a régi is elég bonyolult volt - mondta Martha zavartan. - Elbizonytalanodom ezektől a szerkentyűktől. Én még a fonográfon nőttem föl. Azt föl kell kurblizni, aztán furcsa hangok jönnek ki a tölcsérből. Ezt még meg tudtam érteni. De most… most megnyomsz egy gombot, és hajmeresztő dolgok történnek. Elektronikus szemek, hangszínkiválasztás, mindkét oldalon lejátszott lemez - te biztosan érted az ilyesmit. Én még csak nem is akarom megérteni. Ha fölteszem Bing Crosbyt az efféle szupermasinára, mintha zavarba jönne szegény.
Kerry megette az olajbogyóját.
- Majd Sibeliust játszunk rajta. - A fejével egy asztal felé intett. - Hoztam neked egy Crosby-lemezt. A legújabbat.
Martha boldogan fészkelődött.
- És akkor lehetne…? Hm?
- Ühüm.
- De majd mutasd meg, hogy kell.
- Nagyon egyszerű - mondta Kerry, és büszkén pillantott a zenegépre. - Ezek a varázsdobozok mindent megcsinálnak, épp csak nem gondolkodnak.
- Kár, hogy mosogatni nem tud - jegyezte meg Martha. Letette a poharát, fölkelt és eltűnt a konyhában.
Kerry felkapcsolta a lámpát, és odalépett, hogy megvizsgálja az új rádiót, a gyár legújabb modelljét, amelybe minden forradalmi újdonságot beleépítettek. Drága volt - na és? Megengedhette magának. És a régi amúgy is roncs volt már.
Nem volt bedugva. És sehol semmi vezeték vagy drót… még antennája sincs. Ez is valami új. Beépített antenna. Kerry leguggolt, kitapogatta a konnektort, és bedugta a villásdugót.
Fölegyenesedett, és szemlátomást elégedetten szemügyre vette a kezelőgombokat. A készülékből kékes fénysugár csapott ki, egyenesen a szemébe. A dobozból halk, megfontolt kattogás hallatszott. Hirtelen elhallgatott. Kerry pislogott, a gombokkal és kapcsolókkal babrált, aztán a körmét kezdte rágni.
A rádió távolinak rémlő hangon megszólalt:
- Pszichés struktúra ellenőrizve, regisztrálva.
- Mi? - Kerry eltekert egy gombot. - Hát ez meg mi lehetett? Egy rádióamatőr? Képtelenség. Hmmm… - Vállat vont, odament a lemeztartó melletti fotelhoz. Tekintete gyorsan végigpásztázta a címeket, a zeneszerzők neveit. Hol az a Tuonelai hattyú? Itt, a Finlandia mellett. Kerry levette az albumot, és kinyitotta az ölében. Szabad kezével előhúzott a zsebéből egy cigarettát, a szájába tette, aztán gyufa után kotorászott az asztalon. Az első szál rögtön kialudt.
Bedobta a kandallóba, és éppen egy másikért nyúlt volna, amikor halk zajt hallott. A rádió igyekezett feléje a szobán át. Ostorhoz hasonló csáp pattant elő valahonnan, fölkapott egy gyufaszálat, végighúzta az asztal alsó lapján - akárcsak Kerry -, és a férfi cigarettájához emelte a lángot.
A beidegzés győzött. Kerry beszívta a levegőt, aztán az egész testét megrázta a köhögés. Kétrét görnyedt, a szájából dőlt a füst, kapkodta a levegőt, és semmit sem látott.
Amikor összeszedte magát, a rádió ott állt a megszokott helyén. Kerry beharapta az alsó ajkát.
- Marthal - szólt ki.
- Kész a leves - hallotta az asszony hangját.
Kerry nem válaszolt. Fölkelt, odalépett a rádióhoz, habozva szemügyre vette. A vezetéke kijött a konnektorból. Kerry óvatosan visszadugta.
Leguggolt, megvizsgálta a zeneszekrény lábait. Szépen megmunkált fának látszott. Kutató keze sem érzett mást. Fa… kemény, egyenes.
Hogy a fenébe…?
- Vacsora! - kiáltott be Martha.
Kerry a kandallóba hajította a cigarettát, és lassan kiment a szobából. A felesége épp egy mártásos tálat tett az asztalra. Rámeredt.
- Hány Martinit ittál? - kérdezte a férfitól.
- Csak egyet - mondta bizonytalan hangon Kerry. - Úgy látszik, elszunnyadtam egy pillanatra. Igen… biztos elaludtam.
- Hát akkor láss neki - parancsolta Martha. - Ez az utolsó lehetőséged, hogy megtömd magad a gombócaimmal, legalábbis egy hétig.
Kerry szórakozottan előszedte a levéltárcáját, kihúzott egy borítékot, és odalökte Martha elé.
- Tessék, a jegyed, angyalom. El ne veszítsd!
- Nocsak! Első osztály? - A nő visszacsúsztatta a jegyet a borítékba, és boldogan felkacagott. - Nagy vagy! Biztos, hogy boldogulsz nélkülem?
- Mi? Hmmm… azt hiszem, igen. - A férfi megsózta az agátát. Megrázta magát, mintha kábulatból tért volna észre. - Hogyne, ne aggódj. Te csak eredj szépen Denverbe, és segíts Carolnak világra hozni a gyereket. Családi feladat…
- Háát - ez az egy nővérem van. - Martha elmosolyodott. - Tudod, milyenek Billel. Teljesen elment az eszük. Most kell oda valaki, aki lecsillapítja őket.
Nem kapott választ. Kerry egy villára szúrt agáta fölött merengett. Valamit mormogott a nagytiszteletű Bede-ről.
- Mi van vele?
- Előadás holnap. Minden félévben elakadunk nagytiszteletűségénél valamilyen ködös okból. No, sebaj.
- Felkészültél az előadásra?
Kerry bólintott.
- Hogyne. - Nyolc éve tanított az egyetemen, talán már tudja, amit kell! Később, a kávé és a cigaretta fölött Martha az órájára pillantott.
- Nemsokára indul a vonat. Befejezem a csomagolást. A mosogatás…
- Majd elintézem. - Kerry a felesége után ment a hálószobába, és segítőkészen ügyetlenkedett körülötte. Valamivel később levitte a bőröndöket a kocsihoz. Martha is lejött, és elindultak a pályaudvarra.
A vonat pontosan indult. Félóra múlva Kerry beállította az autót a garázsba, bement a házba, és hatalmasat ásított. Elfáradt. Jöjjön hát a mosogatás, aztán egy sör, majd az ágyba egy könyv.
Gyanakvó pillantást vetett a rádióra, aztán kiment a konyhába, és ügyeskedni kezdett. Megszólalt a telefon a hallban. Beletörölte a kezét a konyharuhába, és felvette.
Mike Fitzgerald volt; pszichológiát tanított az egyetemen.
- Hahó, Fitz!
- Hahó! Martha elment?
- El. Épp most értem vissza a pályaudvarról.
- Van kedved dumálni? Elsőrangú skót whiskyre tettem szert. Gyere át, megkóstoljuk!
- Szívesen mennék - mondta Kerry, és megint ásított -, de hulla vagyok. Holnap nehéz napom lesz. Tegyük el máskorra, jó?
- Jó. Épp most végeztem a dolgozatjavítással, és úgy éreztem, agytornára van szükségem. Mi a baj?
- Semmi. Várj egy kicsit. - Kerry az asztalra tette a kagylót, és összeráncolt homlokkal hátranézett. Zaj hallatszott a konyhából. Mi a fene!
Végigment a hallon, aztán mozdulatlanul, kimeredő szemmel megállt a konyhaajtóban. A rádió éppen mosogatott.
Lassan visszament a telefonhoz.
- Történt valami? - kérdezte Fitzgerald.
- Az új rádiókészülékem - tagolta lassan Kerry. - Éppen mosogat.
Fitz egy pillanatig nem felelt. Aztán tétován fölnevetett.
- Mi?
- Visszahívlak - mondta Kerry, és letette. Egy darabig mozdulatlanul állt, és az ajkát harapdálta. Aztán visszament a konyhába, és figyelt.
A rádió háttal állt. Hajlékony csápok tettek-vettek az edényekkel, szakavatottan beleáztatták a forró, mosogatószeres vízbe, lesúrolták, leöblítették, majd rendesen sorba rakták őket a szárítón. Csak az ostorszerű csápok árulkodtak a nem rendeltetésszerű tevékenységről. A lábak látszólag merevek voltak.
- Hé! - szólalt meg Kerry. Nem történt semmi.
Körbesettenkedett, hogy közelebbről szemügyre vegye a rádiót. A csápok az egyik gomb alatti résből nyúltak ki. A csatlakozó zsinór szabadon lógott. Tehát nem kap áramot. De akkor mi…
Kerry hátralépett és előkotort egy cigarettát. A rádió tüstént megfordult, kivett egy gyufát a tűzhelyen levő dobozból, és feléje lépett. Kerry pislogott egyet, megnézte a lábakat. Nem lehet fából… hajlik, ahogy a… a gazdája mozog, rugalmasan, mint a gumi. A rádió különös, csusszanó mozgással haladt, az égvilágon semmihez sem hasonlított.
Tüzet adott Kerrynek, aztán visszalépett a mosogatóhoz, és folytatta a mosogatást.
Kerry felhívta Fitzgeraldot.
- Nem vicceltem! Vizionálok, vagy mi… Az a nyavalyás rádió épp most adott tüzet.
- Várj csak… - Fitzgerald hangja bizonytalanul csengett. - Ez valami ugratás, ugye…?
- Nem. Én azt hiszem, nem is érzékcsalódás. A te szakmád. Átjönnél és megnéznéd a térdreflexemet?
- Rendben - mondta Fitz. - Tíz perc. Addigra tölts ki egy italt!
Letette. Kerry is lerakta a kagylót. Ahogy megfordult, látta, hogy a rádió kijön a konyhából, és bemegy a nappaliba. Szögletes, dobozszerű körvonala megmagyarázhatatlanul rémisztő volt, mint valami bizarr mumus. Kerry megborzongott.
Utánament. A rádió az előbbi helyén állt, mozdulatlanul, passzívan. Kerry felnyitotta a fedelét, megvizsgálta a korongot, a hangszedőkart, a gombokat és pöcköket. Semmi szokatlant nem látott. Megint megfogta a lábakat. Biztosan nem fa. Valami műanyag, de nagyon kemény. Vagy… vagy talán mégis fa. Nemigen lehet megtudni anélkül, hogy megsértse a bevonatát. Kerry érthetően vonakodott tőle, hogy kést fogjon az új zeneszekrényére.
Bekapcsolta. A helyi adók nagyszerűen bejöttek. Szép volt a hang - szokatlanul szép, gondolta. A lemezjátszó következik…
Találomra elővette Halvorsen lemezét, A bojárok bevonulását, és föltette, lecsukta a fedelet - de egy hang sem jött ki. Tüzetesen megvizsgálva látta, hogy a tű szépen mozog a lemezen, de hallható eredmény nélkül. Vagyis?
Éppen levette a lemezt, amikor megszólalt a csengő. Megjött Fitzgerald. Mogorva külsejű, nyurga férfi volt, cserzett, ráncos arca fölött szürke hajbozonttal. Odanyújtotta nagy, csontos kezét.
- Hol az italom?
- Szia, Fitz. Gyere ki a konyhába, keverek egyet. Whisky szódával, jéggel?
- Jöhet:
- Jó. - Kerry előremerít. - De még ne idd meg. Szeretném megmutatni az új zeneszekrényemet.
- Amelyik mosogatni szokott? - érdeklődött Fitzgerald. - És még mit tud?
Kerry odanyújtott egy poharat.
- Nem hajlandó lemezt játszani.
- Ugyan! Mit számít ez, ha elvégzi a házimunkát? Nézzük meg. - Fitzgerald bement a nappaliba, kiválasztotta az Egy faun délutánját, és odalépett a rádióhoz. - Nincs bedugva.
- Az nem érdekes - mondta bátran Kerry.
- Elemes? - Fitzgerald a korongra tette a lemezt, és beállította a gombokat. - Most majd megtátjuk! - Diadalmasan rámosolygott Kerryre. - Látod? Most játszik! Játszott.
- Próbáld ki a Halvorsen-darabot - mondta Kerry. - Ez az. - Odanyújtotta a lemezt Fitzgeraldnak, aki kapcsolt egyet, aztán nézte, hogy emelkedik fel a kar. Ám ezúttal a lemezjátszó hallgatott. Nem tetszett neki A bojárok bevonulása. - Furcsa - mordult fel Fitzgerald. - Talán a lemezzel van valami baj. Nézzünk meg egy másikat.
A Daphnis és Chloéval semmi gond nem volt. De a rádió némán visszautasította a szerző Boleróját.
Kerry leült, és a mellette levő székre mutatott.
- Ez nem bizonyít semmit. Gyere ide és figyelj! Egyelőre ne igyál. Ööö… jól érzed magad, normálisnak?
- Teljesen. Nos?
Kerry elővett egy cigarettát. A rádió odament hozzá, útközben fölvett egy doboz gyufát, és udvariasan tüzet adott. Aztán visszament a helyére, a falhoz. Fitzgerald egy szót sem szólt. Egy idő múlva elővett a zsebéből egy cigarettát, és várt. Nem történt semmi.
- Tehát? - kérdezte Kerry.
- Robot. Ez az egyetlen lehetséges válasz. Hol a fészkes fenében szerezted?
- Úgy látom, nem vagy különösebben meglepve.
- Dehogynem. De láttam már robotokat… a Westinghouse próbálkozik vele. Csak ez… - Fitzgerald a fogát kocogtatta a körmével. - Hol készült?
- Honnan a fenéből tudjam? - méltatlankodott Kerry. - Gondolom, a rádiógyárban!
Fitzgerald összehúzta a szemét.
- Egy pillanat. Nem egészen értem…
- Nincs is mit érteni. Néhány napja vásároltam ezt a zeneszekrényt. Csereakcióban, leadtam a régit. Ma délután meghozták, és… - Kerry elmesélte a történteket.
- Úgy értsem, nem tudtad, hogy robot?
- Pontosan. Azt hittem, rádiót veszek. És… és… a nyavalyás szinte mintha élne! - Szó sincs róla. - Fitzgerald megrázta a fejét, fölkelt, tüzetesen szemügyre vett: a szerkezetet. - Újfajta robot. Legalábbis… - tétovázott. - Mi másra gondolhatnánk? Szerintem keresd meg holnap a rádiógyárat, és ellenőriztesd.
- Nyissuk ki és kukkantsunk bele a belsejébe - javasolta Kerry.
Fitzgerald benne volt, de hiába próbálkoztak. A látszólag fából készült burkolatot nem csavarok fogták össze, és semmi sem utalt rá, hogy lehetne szétszedni. Kerry keresett egy csavarhúzót, és először óvatosan, aztán valami visszafojtott dühvel nekiment a burkolatnak, de nemcsak szétszedni nem tudta, hanem még egy karcolást sem ejtett a sötét, sima bevonaton.
- A fenébe! - fakadt ki végül. - Hát most ugyanannyit tudsz, mint én. Legyen robot! De sejtelmem sem volt róla, hagy már ilyeneket tudnak csinálni. És miért rádió formájú?
- Ne tőlem kérdezd. - Fitzgerald vállat vont. - Nézz utána holnap. Ez az első lépés. Persze én sem tudok mit mondani… Ha kitaláltak egy újfajta, különleges robotot, miért szerelik zeneszekrénybe? És hogy mozognak a lábai? Sehol egy görgő.
- Ezen már én is törtem a fejem.
- Amikor mozog, mintha… mintha gumiból lennének. Pedig nem! Kemények, mint… mint a keményfa. Vagy valami műanyag.
- Félek tőle - mondta Kerry.
- Akarsz ma nálam aludni?
- N-nem. Nem. Azt hiszem, nem. Elvégre egy… egy robot nem árthat nekem.
- Szerintem nem is akar. Eddig csak segített, nem?
- De - mondta Kerry, és elment egy újabb italért.
A további társalgás nem hozott sok újat. Fitzgerald pár óra múlva aggodalommal eltelve indult haza. Jobban a szívére vette a dolgot, mint mutatta. Különösen Kerry idegei miatt aggódott. Valami homályosan ijesztő van abban, ahogy egy ilyen teljesen váratlan jelenség betolakodik a normális életbe. Pedig, mint mondta, a robot nem fest veszélyesnek…
Kerry lefeküdt, aztán kinyitotta az új krimit. A rádió utána ment a hálószobába, és gyengéden kivette a kezéből a könyvet. Kerry ösztönösen utána kapott.
- Hé! - csattant fel. - Mi az ördög…?
A rádió visszament a nappaliba. Kerry követte, s még látta, hogy visszateszi a könyvet a polcra. Kerry rövid habozás után visszavonult. Magára zárta az ajtót, és nyugtalanul aludt hajnalig.
Reggel köntösben és papucsban kibotorkált, hogy megnézze a zenegépet. Ott állt a szokott helyén, mintha sosem mozdult volna el onnan. Kerry, meglehetősen sápadtan, reggelit készített magának.
Csak egy csésze kávét volt szabad meginnia. A rádió megjelent, megrovóan kivette a kezéből a második csészét, és beleürítette a mosogatóba.
Kerry Westerfieldnek több se kellett. Fogta a kalapját, kabátját, és szinte kirohant a házból. Elfogta a nyomasztó érzés, hogy mi lesz, ha a rádió követi, de erre nem került sor, szerencséjére, különben belebolondult volna. Szorongás kezdte a hatalmába keríteni.
Délelőtt időt szakított rá, hogy felhívja a rádiógyárat. A Mideastern Rádiógyár illetékese semmiről sem tudott. Szokványos, lemezjátszóval kombinált készülék a legújabb típus. Természetesen, ha nincs megelégedve vele, készségesen…
- Semmi bajom vele - mondta Kerry. - De ki készítette? Ezt szeretném megtudni.
- Egy pillanat, uram. - Szünet következett. - Mr. Lloyd részlegéből származik. Az egyik művezetőnk.
- Szeretnék beszélni vele.
Ám Lloydnak nem vette sok hasznát. Hosszas töprengés után a művezető visszaemlékezett, hogy a készülék gyártási szám nélkül került a raktárba. Utólag tették rá a számot.
- De ki volt az, aki készítette?
- Egyszerűen nem tudom! De gondolom, ki tudom deríteni. Visszahívom, jó?
- Várom a hívását! - mondta Kerry, aztán visszament a katedrára. A nagytiszteletű Bede-ről szóló előadás nem sikerült valami fényesen.
Ebédnél találkozott Fitzgeralddal, aki mintha megkönnyebbült volna, amikor meglátta az asztalához tartó Kerryt.
- Kiderítettél már valamit a kedvenc robotodról? - érdeklődött.
Senki más nem volt hallótávolságban. Kerry sóhajtva leült és rágyújtott.
- Az égvilágon semmit. Kész öröm, hogy ezt egymagam csinálhatom… - Beszívta a füstöt. - Felhívtam a gyárat.
- És?
- Nem tudnak semmit. Csak azt, hogy nem volt gyártási száma.
- Ez fontos lehet - mondta Fitzgerald.
Kerry elmesélte a könyv- és a kávékonfliktust. Fitzgerald elgondolkodva belesandított a kávéjába.
- Én is elvégeztem rajtad egy-két pszichológiai vizsgálatot, emlékszel? - mondta. - És én is említettem, hogy nem tesz jót neked az izgalom…
- No de egy krimi…?
- Megvallom, ez tényleg túlzás. De meg tudom érteni, miért viselkedett a robot úgy, ahogy viselkedett - habár nem tudom, hogy lehetett képes rá. Mármint ha nem értelmes…
- Értelmes? - Kerry megnyalta az ajkát. - Én egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy egyszerű gépezet. És ne hidd, hogy elment az eszem.
- Nem hiszem. De azt mondod, hogy a robot odakinn volt. Honnan tudta, hogy olvasol?
- Sejtelmem sincs róla; hacsak nincs röntgenszeme, hipergyors pásztázó látása és szupergyors felfogása. Lehet, hogy egyáltalán nem akarja, hogy olvassak.
Fitzgerald felnyögött.
- Mondasz valamit. Mit tudsz az ilyen… elméleti… szerkezetekről?
- A robotokról?
- Csak elméletileg: Az emberi agy kolloid kocsonya, tudod. Kis helyen elfér, bonyolult - de lassú. Tegyük fel, hogy létrehozunk egy olyan szerkezetet, ahol sok millió elektronikus atomi elem helyezkedik el szigetelőanyagba ágyazva - az eredmény nem lesz más, mint agy, Kerry! Agy, amelyben fénysebességű kölcsönhatások közvetítik a kapcsolatot a rengeteg elem között. Egy elektroncső üzem közben másodpercenként negyvenmillió jelet alakít át. És - elméletben - az olyan elektronikus agy, amiről beszélek, csak egy százezred másodpercet igényelne az érzékelésre, felismerésre, döntésre, reagálásra!
- Elméletben.
- Szerintem is. De kíváncsi volnék rá, honnan származik a rádiód.
Egy pincér jött oda az asztalukhoz.
- Mr. Westerfieldet telefonon keresik.
Kerry elnézést kért és elment. Amikor visszajött, értetlen kifejezés ült az arcán. Összevonta sűrű szemöldökét. Fitztgerald kérdően nézett rá.
- Egy Lloyd nevű pasas a Mideastern Rádiógyárból. Vele beszéltem a rádió ügyében.
- Mi az eredmény?
Kerry a fejét ingatta:
- Nem sok. Nem tudja, ki készítette.
- De a gyárban készült?
- Igen. Körülbelül két hete - de kideríthetetlen, hogy ki szerelte össze. Lloyd szerint ez nagyon-nagyon különös. A gyárban minden egyes készülékről tudják, ki állítja össze.
- Tehát?
- Nincs tehát. Megkérdeztem, hogyan kell szétszedni, azt mondta, egyszerű. Csak le kell csavarozni a hátlapját.
- Ott nincs csavar - mondta Fitzgerald. - Tudom.
Egymásra néztek. Fitzgerald szólalt meg:
- Sokért nem adnám, ha megtudhatnám, vajon csakugyan két héttel ezelőtt készült-e az a robot.
- Miért?
- Mert egy elektronikus agynak is időre van szüksége a tanuláshoz. Még az olyan dolgokban is, mint a rágyújtás.
- Látta, ahogy én rágyújtottam.
- És követte a példát. A mosogatás… hmm. Gondolom, indukció. Ha az a szerkentyű valamilyen oktatásban részesült, akkor robot. De ha nem… - Fitzgerald elhallgatott.
Kerry pislogott.
- Akkor?
- Akkor nem tudom, mi a fene. Úgy viszonyul egy robothoz, mint mi az őstóhoz: Egyvalamit viszont tudok, Kerry: minden valószínűség szerint nincs most a világon olyan tudós, aki rendelkezik azokkal az ismeretekkel, amelyek egy ilyen… dolog megépítéséhez szükségesek.
- Ez az okoskodás sehová sem visz - mondta Kerry. - Valaki mégis elkészítette!
- Ühüm. De hogyan… mikor… és kicsoda? Ez az, ami nyugtalanít.
- Nekem viszont öt perc múlva órám van. Nincs kedved átjönni este?
- Nem tudok. Előadást tartok. De utána felhívlak majd.
Kerry bólintott és kiment. Megpróbálta elhessegetni magától az egészet, viszonylagos sikerrel. Ám amikor este egyedül vacsorázott egy étteremben, valahogy ódzkodott tőle, hogy hazamenjen. Ott várta a mumus…
- Konyakot - fordult a pincérhez. - Egy dupla konyakot!
Két óra múlva Kerry kiszállt a ház előtt a taxiból. Alaposan be volt rúgva. Forgott körülötte minden. Bizonytalanul odatámolygott a lépcsőhöz, túlzott óvatossággal fellépdelt rajta, aztán benyitott.
Felkapcsolta a lámpát.
A rádió odament hozzá. Vékony, de acélerejű csápok fonták körül gyengéden a testét úgy, hogy mozdulni sem tudott. Kerryt páni félelem öntötte el. Kétségbeesetten küszködött, kiáltani akart, de kiszáradt a torka.
A rádió műszerfalából sárga fénysugár csapott ki, elvakította a férfit. Lefelé, a mellkasára fordult a fény. Kerry különös ízt érzett a nyelve alatt.
Egy perc sem telt el, a fénysugár halk kattanás kíséretében kihunyt, a csápok visszahúzódtak és eltűntek, a rádió visszament a helyére. Kerry elgyengülten odatámolygott-egy fotelhoz, és levegő után kapkodva beleroskadt.
Színjózan volt. Márpedig ez képtelenség. Tizennégy konyak után tekintélyes mennyiség: alkohol van a szervezetben. Nem tehet egy varázsvesszővel egy csapásra eltüntetni. Márpedig pontosan ez történt!
A robot… segíteni akart. Csak éppen Kerry szívesebben maradt volna részeg, óvatosan föltápászkodott, eloldalgott a rádió mellett, a könyvespolchoz. A készülékre sandítva levette a krimit, amelyet az előző este akart olvasni. Ahogy várta, a rádió kivette a kezéből, és visszatette a polcra. Kerrynek eszébe jutott, mit mondott Fitzgerald, és az órájára pillantott: a reakcióidő: négy másodperc.
Leemelt egy Chaucer-kötetet, és várt, de a rádió nem mozdult. Amikor azonban Kerry egy történelemkönyvet vett le, gyöngéden lefejtette róla az ujjait. Reakcióidő: hat :másodperc.
Kerry keresett egy kétszer olyan vastag történelemkönyvet. Reakcióidő: tíz másodperc.
Ühüm. Tehát a robot csakugyan elolvassa a könyveket. Röntgenszem és szupergyors reakciók… atyaúristen!
Kerry további könyvekkel próbálkozott, hogy vajon mi lehet a rádió kritériuma. Az Alice Csodaországban-t kikapta a kezéből; Millay verseit nem. Kerry listát készített róluk, két oszlopban, hogy majd átgondolja.
A robot tehát nem egyszerű szolga. Cenzor is. De mik a szempontjai?
Egy idő múlva eszébe jutott a másnapi előadás. Átlapozta a jegyzeteit. Több pont is alátámasztásra szorult. Tétovázva megkereste a szükséges kézikönyvet, és a robot elvette tőle.
- Álljon meg a menet - mondta Kerry. - Erre szükségem van!
Megpróbálta kihúzni a könyvet a csáp szorításából, de nem tudta. A szerkezet ügyet sem vetett rá. Szépen visszatette a könyvet a polcra. Kerry csak állt, a száját rágta. Ez már kicsit sok! A nyavalyás rosszabb, mint egy óvónéni! Odasettenkedett a könyvhöz, elkapta, és már kint is volt a hallban, mielőtt a rádió megmozdulhatott volna.
Utánament az átkozott! Hallotta, ahogy puhán lépked a… a lábán. Kerry beiszkolt a hálószobába, és bezárta az ajtót. Torkában dobogó szívvel várt, nézte, ahogy a kilincs megmozdul lefelé, aztán vissza.
Az ajtó alatt drótvékony csilló kúszott be, felnyúlt a kulcshoz. Kerry hirtelen odaugrott, és rátolta a reteszt is. De hasztalan. A robot precíziós észközeivel - a specializált csápokkal - visszatolta; aztán a szerkezet kinyitotta az ajtót, bejött a szobába, és megindult Kerry felé.
Kerryt rémület fogta el. Elakadó lélegzettel a robothoz vágta a könyvet, az pedig ügyesen elkapta. Szemlátomást semmi mást nem akart, mert megfordult és kiment, ügyetlenül himbálózva rugalmas lábain, nála a tiltott mű. Kerry halkan káromkodni kezdett.
Megszólalt a telefon. Fitzgerald hívta.
- Nos, hogy haladsz?
- Megvan neked Cassentől A szociális tárgyú irodalom múltja és jelene?
- Nem hiszem… nincs. Miért?
- Akkor holnap megnézem az egyetem könyvtárában. - Kerry beszámolt a történtekről. Fitzgerald halkan füttyentett.
- Tehát beleszól, mi? Kíváncsi volnék…
- Te, én már félek tőle!
- Szerintem jót akar neked. Azt mondod, kijózanított?
- Ki. Fénysugárral. Nem valami logikus.
- Talán igen. Lehet, hogy olyan, mint a tiamin, csak sugárzásban.
- Fény?!
- Ki tudja? A D-vitaminhoz is kell a napfény. De nem ez a lényeges, hanem hogy cenzúrázza az olvasmányaidat - és a jelek szerint elolvassa a könyveket, méghozzá szupergyorsan. Akármi is az a szerkezet, nem egyszerű robot.
- Nekem mondod?! - tört ki Kerry. - Kész Hitler!
Fitzgerald nem nevetett. Komolyan azt mondta:
- Mi volna, ha nálam aludnál?
- Nem - mondta Kerry dacos hangon. - Nincs az a rádió, amelyik kitúrhatna a tulajdon házamból! Inkább baltával megyek neki!
- Háát… te tudod. Hívjál föl, ha… ha bármi történne.
- Kösz - mondta Kerry, és letette. Bement a nappaliba, és hűvösen szemügyre vette a készüléket. Mi az ördög lehet… és mi lehet a szándéka? Biztos, hogy nem egyszerű robot. Az is biztos, hogy nem él, olyan értelemben, ahogy egy kolloid agy él.
Összeszorított szájjal odalépett, és tekergetni kezdte a gombokat. Lüktető tempójú tánczene áradt ki a hangszórókból. Megpróbálkozott a rövidhullámmal is semmi rendkívüli. Tehát?
Nincs tehát. Nem volt válasz.
Egy idő múlva elment lefeküdni.
Másnap ebédnél megmutatta Cassen szociális tárgyú irodalmát Fitzgeraldnak.
- Mi van vele?
- Nézd meg, ezt. - Kerry lapozott, aztán rámatatott egy bekezdésre. - Mond ez neked valamit?
Fitzgerald elolvasta.
- Igen. Ha jól értem, arról van szó, hogy az individualizmus alapfeltétele az irodalom létrejöttének, igaz?
Kerry ránézett.
- Nem tudom.
- Hogyhogy?
- Olyan furcsán működik az agyam.
Fitzgerald beletúrt ősz hajába, összehúzta a szemét, és áthatóan szemügyre vette a barátját.
- Mire gondolsz? Nem egészen…
Kerry indulattal, de türelmes hangon szólt:
- Ma reggel bementem a könyvtárba, hogy átfussam ezt a könyvet. De hiába olvastam, nem értettem belőle semmit. Csak szavakat láttam. Tudod, milyen érzés, amikor az ember kimerült már a sok olvasásban? Szembekerülsz egy bonyolult, többszörösen alárendelt mondattal, és egyszerűen nem fogod fel. Hát ilyen érzés volt.
- Olvasd el most - mondta halkan Fitzgerald, s áttolta eléje a könyvet.
Kerry engedelmeskedett, aztán fanyar mosollyal felnézett.
- Hiába.
- Olvasd hangosan. Menjünk végig rajta együtt, lépésről lépésre.
De ez sem segített. Kerry szemlátomást teljesen képtelen volt felfogni a bekezdés mondanivalóját.
- Valami szemantikai gátlás - mormogta Fitzgerald a fülét vakargatva. - Most először történt veled?
- Igen… nem. Nem tudom.
- Van órád ma délután? Nincs? Jó. Menjünk át hozzád.
Kerry eltolta maga elől a tányért.
- Menjünk. Úgysem vagyok éhes.
Félóra múlva együtt álltak a rádió előtt.
Teljesen ártalmatlanul festett. Fitzgerald egy ideig elkínlódott vele, hogy lefeszegesse a burkolatát, de aztán feladta. Ceruzát és papírt keresett, leült Kerryvel szemben, és föltett egy sor kérdést.
Egyszer megtorpant.
- Ezt eddig nem említetted.
- Gondolom, kiment a fejemből.
Fitzgerald a fogát kocogtatta a ceruzával.
- Hmmm. Amikor a rádió először működésbe lépett…
- A szemembe villantott valami kék fényt…
- Nem arra gondolok, hanem - amit mondott.
Kerry pislogott.
- Amit mondott? - Tétovázott. - "Pszichés struktúra ellenőrizve, följegyezve", vagy valami hasonlót. Azt hittem, egy állomást fogok, és valami vetélkedő részletét hallottam. Gondolod, hogy…?
- Jól érthető volt, amit mondott? Tisztán beszélt?
- Most, hogy mondod, nem. - Kerry a homlokát ráncolta. - Mintha hadart vagy elnyelte volna a hangokat.
- Ühüm. No, folytassuk! - Megpróbálkoztak egy szóasszociációs teszttel. Végül Fitzgerald töprengő arccal hátradőlt a széken.
- Szeretném ezt az anyagot összehasonlítani a legutóbbi tesztekével, ámít pár hónapja csináltunk. Valami furcsa itt… nagyon furcsa. Sokkal nyugodtabb volnék, ha pontosan tudnám, hogy tulajdonképpen mi is az emlékezet. Már jelentős eredmények születtek a mnemonika, a mesterséges memória területén. De lehet, hogy nem is erről van szó.
- Mi?
- Az a… gép. Vagy mesterséges memóriája van, és magas szinte kiképzést kapott, vagy egy teljesen más millióhoz és kultúrához készült. Hatással van rád… nem kis hatással.
Kerry megnedvesítette cserepes ajkát.
- Hogyhogy?
- Gátlásokat épített ki a gondolkodásodban. Még nem tudom átlátni. Az összehasonlítás után talán kisüthetünk valami választ. Nem, az a szerkentyű nem háztartási robotgép. Sokkal több.
Kerry elővett egy cigarettát; a készülék odament, és tüzet adott. A két férfi bizonytalan, viszolygó félelemmel nézte.
- Jobb volna, ha nálam aludnál - ajánlotta Fitzgerald.
- Nem - mondta Kerry. Megborzongott.
Másnap ebédnél Fitzgerald hiába kereste Kerryt, kollégája nem jelent meg. Felhívta telefonon. Martha vette föl.
- Üdv! Mikor érkeztél vissza?
- Szia, Fitz. Körülbelül egy órája. A nővérem megelőzött, nélkülem szülte meg a gyereket - így hát visszajöttem. - Elhallgatott. Fitzgeraldot nyugtalanította Martha hangszíne.
- Hol van Kerry?
- Itt. Átjönnél, Fitz? Nagyon nyugtalan vagyok!
- Valami baja van?
- Nem… nem tudom. Gyere gyorsan, jó?
- Jövök - mondta Fitzgerald. Letette a kagylót, beleharapott az ajkába. Ő is nyugtalankodott. Amikor rövid idő múlva becsöngetett Westerfieldékhez, rájött, hogy az idegei egyáltalán nincsenek rendben. De Martha látása megnyugtatta.
Bement vele a nappaliba. Pillantása rögtön a készülékre esett, amely ugyanúgy állt a helyén, mint az este; aztán Kerryre, aki az ablaknál ült, mozdulatlanul. Kerry kifejezéstelen, kába tekintettel nézett rá. Pupillája kitágult, és mintha csak lassan ismert volna rá Fitzgeraldra.
- Hahó, Fitz - mondta vontatottan.
- Hogy érzed magad?
Martha idegesen közbeszólt:
- Fitz, mi lehet a baja? Beteg? Hívjak orvost?
Fitzgerald leült.
- Észrevettél valami különöset a rádión?
- Nem. Miért?
- Akkor figyelj jól. - Elmondott Marthának mindent, figyelte, ahogy a nő arcán a hitetlenség viaskodik a kényszeredett hittel. Martha azt mondta:
- Nem tudom egészen…
- Ha Kerry elővesz egy cigarettát, az odamegy, és tüzet ad neki. Akarod látni?
- N-nem. De! Azt hiszem, igen. - Martha szeme tágra nyílt.
Fitzgerald odaadott Kerrynek egy cigarettát. Az történt, ami rendesen.
Martha egy szót sem szólt. Amikor a készülék visszatért a helyére, a nő megborzongott. Odament Kerryhez. A férfi bizonytalan pillantással ránézett.
- Orvosra van szüksége, Fitz!
- Hogyne. - Fitzgerald hallgatott róla, hogy az orvos semmit sem tudna tenni.
- Mi az a… dolog?
- Több, mint egy robot. És átalakítja Kerryt. Elmondtam, mi történt. Amikor megvizsgáltam Kerry pszichés jellemzőit, kiderült, hogy megváltoztak. Eltűnt szinte minden kezdeményező készsége.
- Az égvilágon senki sem tudna elkészíteni egy ilyen…
Fitzgerald összevonta a szemöldökét.
- Én is elgondolkodtam ezen. Olyan, mintha egy másik, igen fejlett kultúra terméké volna nem a mienké. Talán a Mars-lakóké. Speciális eszköz, bonyolult kultúrába való, Csak azt nem értem, miért fest pontosan úgy, mint egy lemezjátszós rádió.
Martha megfogta a férje kezét.
- Álcázás?
- De miért? Te voltál az egyik legjobb tanítványom pszichológiából, Martha. Gondolkodj logikusan. Képzelj el egy olyan civilizációt, ahol egy efféle eszköznek megvan a helye… Használj induktív okoskodást.
- Igyekszem. De nem nagyon forog az agyam. Fitz, én Kerryt féltem!
- Semmi bajom - szólalt meg Kerry.
Fitzgerald összeillesztette az ujjai hegyét.
- Nem is annyira rádió, mint inkább ellenőr. Abban a másik civilizációban talán mindenkinek van ilyenje; vagy lehet, hogy csak azoknak, akiknek… szükségük van rá. Nem engedi kilógni őket a sorból.
- Azzal, hogy kiirtja a kezdeményező készségüket?
Fitzgerald tanácstalan mozdulatot tett.
- Nem tudom! Kerry esetében így működött. Másokkal… nem tudom.
Martha felállt.
- Szerintem elég a fecsegésből. Kerrynek orvosra van szüksége. Azután meglátjuk, mi legyen azzal. - A készülék felé intett.
Fitzgerald azt mondta:
- Kár lenne szétverni, de… - jelentőségteljes pillantást vetett a nőre,
A készülék megmozdult. Csusszanó, himbálózó léptekkel előjött a helyéről, és Fitzgerald felé tartott. A férfi felpattant, de az ostorszerű csápok köréjé csapódtak és megragadták. Halovány fénysugár villant a szemébe.
Szinte azonnal ki is hunyt; a csápok visszahúzódtak, a rádió visszatért a helyére. Fitzgerald mozdulatlanul állt. Martha is talpon volt, keze a szája előtt.
- Fitz! - Remegett a hangja. A férfi tétován válaszolt:
- Igen? Mi van?
- Nincs semmi bajod? Mit csinált veled?
Fitzgerald a homlokát ráncolta.
- Hogy bajom? Miért volna bajom?…
- A rádió!
- Mit csinált?!
A férfi a készülék irányába pillantott.
- Valami baja van? Sajnos nemigen értek az ilyesmihez, Martha.
- Fitz! - Martha odalépett hozzá, karon ragadta. - Figyelj ide! - Ömlött belőle a szó. A rádió. Kerry. A beszélgetésük…
Fitzgerald kifejezéstelen arccal nézett rá, mintha nem értené, amit mond:
- Azt hiszem, rossz napom van ma. Nem egészen értem, miről beszélsz.
- A rádióról - de hát tudod! Azt mondtad, megváltoztatta Kerryt… - Martha elhallgatott, rámeredt a másikra.
Fitzgerald határozottan tanácstalan volt. Különösen viselkedik ez a Martha. Nagyon különösen! Eddig azt hitte, józan gondolkodású lány. De most zagyvaságokat beszél. Legalábbis érthetetlen, amit mond - egyszerűen nincs semmi értelme.
És miért emlegeti a rádiót? Nem működik jól? Kerry azt mondta, jó vétel volt, szép a hangja és korszerű a kezelése. Egy röpke pillanatig átfutott Fitzgeraldon, nem bolondult-e meg Martha.
Annyi biztos, hogy mindjárt előadása lesz! Nem akar elkésni, mondta Marthának. Amikor kifelé indult, az asszony nem tartóztatta. Az arca falfehér volt.
Kerry cigarettát vett elő. A rádió odament, tüzet adott.
- Kerry!
- Tessék, Martha. - Fakó volt a hangja.
A nő rámeredt a… rádióra. Mars? Egy másik világ-egy másik civilizáció? Mi lehet ez? Mi lehet a szándéka? Mit akar csinálni velük?
Martha kiment a bejárati ajtón, le a garázsba. Amikor visszajött, egy kisbaltát szorongatott.
Kerry érdeklődéssel nézte. Látta, hogy Martha odalép a rádióhoz, és fölemeli a baltát. Aztán fölvillant a fénysugár, és Martha eltűnt. A délutáni napsütésben egy kevéske por lebegett.
- Támadással fenyegető létforma megsemmisítve - szólalt meg a rádió.
Kerry gondolatai tótágast álltak. Betegnek, kábának, ijesztően üresnek érezte magát. Martha…
Az agya szinte tajtékzott, forrt. Ösztönök, érzelmek küzdöttek valamivel, ami elfojtotta őket. Aztán hirtelen leomlottak a gátak, ledőltek a falak. Kerry artikulálatlan, rekedt kiáltással felpattant.
- Marthal - ordította.
A felesége eltűnt. Kerry körülnézett. Hol lehet?… Mi történt? Nem emlékezett.
Visszaült a fotelba, a homlokát dörgölte. A másik kezével gépiesen cigarettát vett elő. A rádió azonnal odament, és tüzet adott.
Kerry torkából szörnyű, elfulladó hang tört elő, és talpra ugrott. Most már emlékezett mindenre! Felkapta a baltát, és ádázan vicsorítva rárontott a készülékre. Ismét fölvillant a fénysugár.
Kerry eltűnt. A balta lehullott a szőnyegre.
A rádió visszament a helyére, és megállt. Halk kattogás hallatszott elektronikus agyából.
- Alany alapvetően alkalmatlan - szólalt meg egy pillanat múlva. - Kiiktatás elkerülhetetlen volt. - Katt! - Következő alanyra felkészülés befejezve.
- Kivesszük - mondta a fiatalember.
- Érdemes is - mondta az ingatlanügynök. - Csöndes, magányos ház, és az ára is elfogadható.
- Erről, lehetne vitatkozni - szólt közbe a lány. - De tényleg pontosan olyan, amilyet akartunk.
Az ügynök megvonta a vállát.
- Persze, bútorozatlanul nem kerülne ennyibe. De…
- Nem vagyunk még olyan öreg házasok, hogy bútorunk is lenne - mondta a fiatalember mosolyogva. Átfogta felesége vállát. - Tetszik, kicsikém?
- Ühüm. Kik laktak itt korábban?
Az ügynök megvakarta az arcát.
- Lássuk csak. Egy Westerfield nevű házaspár, azt hiszem. Körülbelül egy hete hirdetjük. Szép ház. Ha nekem még nem volna, lecsaptam volna rá.
- Milyen jóképű rádió! - mondta a fiatalember. - A legújabb típus, igaz? - Odament, hogy jobban szemügyre vegye.
- Gyere már - nógatta a lány. - Nézzük meg még egyszer a konyhát…
- Jövök, kicsim.
Kimentek a szobából. A hallból behallatszott az ügynök duruzsolása, egyre halkabban. Meleg délutáni napsütés áradt be az ablakon.
Egy pillanatig csend volt. Aztán…
Katt!
Békés András fordítása