Lester Del Rey - Sötét küldetés
A napsugarak áttörtek a fák lombján, káoszt és pusztulást világítottak meg. Tegnap még favázas ház állt itt, ma már csak romok. Az egyik fal teljesen leomlott, és darabokban hevert a földön, mintha robbanás történt volna, a tető beszakadt, mintha arra haladtában valami óriás taposott volna rá.
A ház romjain még mindig ott hevert, ami a pusztulást okozta. Összegörbült fémlemezek és meghajolt gerendák keveredtek a ház egyik szobáját elfoglaló laboratóriumi felszereléssel, kicsit odébb pedig furcsa motor maradványai feküdtek szétszórva. Ezek mögött egy cső, ami valamikor talán rakéta volt. A súlyos fémtárgy, mely keresztbe feküdt a beszakadt tetőn, csak utalt az egykori karcsú hengerre, a gyakorlott megfigyelő azonban felismerte volna, hogy egy rakéta roncsait látja. A volt laboratórium kigyulladt, a lángok a fémburkolatot nyaldosták, és lassan az egész házban szétterjedtek.
Két hasonló nagyságú és felépítésű, de különben erősen különböző alak feküdt a tisztáson elnyúlva. Az egyik teljesen meztelen, sötét hajú, középkorú férfi, felismerhetetlenül összetört arccal. A szokatlan fejtartás kétséget kizáróan bizonyította, hogy kitört a nyaka. Ami a másik férfit illeti, termete és megjelenése alapján egy elmúlt kor megtermett tengeri vikingje is tehetett volna, arca azonban finomabb és magasabb rendű kultúráról tanúskodott. Teljesen fel volt öltözve, és melle lassú emelkedése, süllyedése mutatta, hogy még van benne élet. Mellette vérfoltos, törött tetőgerenda hevert. A férfi feje is véres volt, de a vágás nem hatolt mélyre, és csak elkábult.
Most nehézkesen megmozdult, és bizonytalanul felállt, megrázta a fejét, és a vágást kezdte tapogatni. Szeme lassan a tisztás és a vidáman égő romok felé fordult. Következőnek a holttestet vette szemügyre. megfordította, hogy megvizsgálhassa a nyakát. Homlokát összeráncolta, és hevesen rázta a fejét, megkísérelte összeszedni elmosódott emlékeit.
Nem tértek vissza. Felismerte a környezetét, de az agya nem foglalta szavakba a látottakat, és a múlt is hiányzott. Az első emléke az volt, hogy magához tért, és a feje szinte elviselhetetlenül fájt. Meglepetés nélkül nézte a rakétát, felismerte, hogy irányíthatatlanná vált, és a házra zuhant, de ez nem ébresztett benne emlékképeket, és feladta. Lehet, hogy a rakétában volt a baleset percében, lehet, hogy a házban; semmiképpen sem tudott dönteni. A meztelen férfi talán épp aludt a házban.
Lassan valami gondolat formálódott az agyában, egyre erősebb lett, és arra ösztönözte, hogy valamit tegyen. Nem szabad itt húznia az időt, fontos küldetést kell teljesítenie. De milyen küldetést? Egy-egy pillanatra majdnem eszébe jutott, aztán újra eltűnt az emlék, csak az érzés maradt meg, hogy a felszólításnak engedelmeskednie kell. Megvonta a vállát, és elindult a romoktól a fák között látszó ösvény felé.
Aztán egy újabb gondolat visszavitte a hullához, és miután semmi más tennivaló nem jutott eszébe, engedelmeskedett. Szinte öntudatlanul emelte meg a holttestet; amelyes rendkívül súlyosnak talált, és a ház felé vonszolta. A lángok már mindent elborítottak, de talált egy helyet, ahol még el lehetett viselni a hőséget, és a hullát egy halom éghető anyagra húzta. Miután a másodlagos ösztönt kielégítette, visszatért az első, és lassan elindult az ösvényen. A cipő nyomta, a lába mintha ólomból lett volna, de komoran tovább lépkedett, miközben a fejében mindig újra és újra visszatérő kérdések kergették egymást. Ki volt, hol és miért?
Akár ő, akár a hulla élt a házban, nyilván elhagyatottsága miatt választotta a helyet; úgy tűnt, az ösvény a végtelenségig kanyarog az erdőn keresztül, és sehol nem látott házakat. Gépiesen menetelt tovább, azon gondolkozva, vége lesz-e valaha, amíg meg nem pillantotta a keresztbe tett rudak sorát, amikre drótot erősítettek. Kicsit távolabb széles országutat látott, mindkét irányba járművek futottak. Előresietett, abban reménykedve, hogy találkozik valakivel.
Szerencséje volt. Az egyik jármű az út szélén állt, és a kocsi elejénél egy férfi ügyködött valamit. A durva szavak, amiket elkapott, arra mutattak, hogy dühös. Hirtelen elmosolyodott, és szemét a férfi fején tartva, a kocsi felé sietett. Ahogy elérte, agya mintha egy pillanatra megfeszült volna.
- Segítségre van szüksége? - öntudatlanul ejtette ki a szavakat, és most egyéb szavak is kezdtek visszatérni az agyába, olyan ismeretekkel együtt, melyek az előbb még nem voltak ott. Az ember megpillantása vagy az, ami újra működésbe hozta emlékezete egy részét, nem hozta vissza személyes emlékeit, és úgy érezte, ez valahogy nem stimmel. Még mindig megmagyarázatlan maradt az ösztön, ami hajtotta.
A férfi felnézett, amikor megszólalt, és izzadt arca megkönnyebbülést mutatott.
- Éppen arra van szükségem - válaszolta hálásan. - Már majd egy órája vacakolok ezzel az istenverte szerkentyűvel, de eddig még csak meg sem állt senki, hogy megkérdezze, mi a baj. Ért az ilyesmihez?
- Hm! - Az idegen, ahogy jobb elnevezés híján önmagát hívta, maga is megvizsgálta a drótokat, és valahogy zavarta egy kicsit a motor egyszerűsége. Feladta, átment a másik oldalra, felemelte a motorház fedelét, és a szerkezetet tanulmányozta. Aztán ahogy a szerszámosláda felé nyúlt, visszatért a biztonsága.
- Talán az... izé... a megszakító kalapács - mondta.
Az volt az. A motor néhány perc múlva halkan duruzsolt, és a vezető az idegenhez fordult.
- Azt hiszem, most már oké. Szerencse, hogy erre jött, ez az út legrosszabb része, és mérföldekre nincs egyetlen szerelőműhely sem. Hova megy?
- Én... - az idegen még időben elhallgatott. - A nagy városba - mondta, mert jobb cél nem jutott eszébe.
- Akkor ugorjék csak be. Én Elizabethbe megyek, amerre maga. Örülök, hogy erre jött, az ember, ha nincs más dolga, már magában beszél ezeken a hosszú utakon. Rágyújt?
- Köszönöm nem, sosem dohányzom. - Figyelte, ahogy a másik rágyújt, és valahogy kényelmetlenül érezte magát. A füst szagától émelyegni kezdett, akárcsak a benzintől és a férfi kipárolgásától, de igyekezett mindezeket az ingereket, amennyire csak lehet, kirekeszteni az agyából.
- Hallott vagy olvasott valamit valamilyen rakétáról?
- Persze. Ugye, Oglethorpe-ra gondol? Elolvastam, amit a lapok írtak. - Az ügynök egy pillanatra felpillantott az útról, kis gombszeme csillogott.
- Sokat gondolkoztam azon, a nagymenő bankok miért nem támogatják a rakétaépítést, és most Oglethorpe végre megtette. Most talán végre megtudunk valamit a Marsról, hapsikám.
Az idegen gépiesen elvigyorodott.
- Hogy néz ki ez az űrhajó?
- Ott a képe az első oldalon a Harsonában. A hátsó ülésen megtalálja. Igen, az az. Kíváncsi vagyok, hogy néznek ki a Mars-lakók.
- Nehéz kitalálni - válaszolta az idegen. Még az életlen képen is világosan látszott, hogy ez nem az a rakéta, amelyik lezuhant, sőt nagyon is különbözik tőle. - Más rakétákról nem hallott?
- Nem, nem hiszem. Tudja, van egy olyan érzésem, hogy a Mars-lakók nem fognak szeretni bennünket. De nem ám! - Fel sem nézett, annyira biztosra vette, hogy a másik hitetlenkedni fog. - Egyszer írtam is erről egy elbeszélést az egyik science fiction magazinnak, de visszaküldték. Úgy képzeltem, hogy valamikor nagyon régen, mondjuk az Atlantiszon volt egy földi civilizáció, és aztán ezek átköltöztek a Marsra. Csak aztán Atlantisz elsüllyedt, ők meg ott voltak a pácban. Úgy gondoltam, egyszer aztán visszajöttek, egy időre ledöbbentek ugyan, de aztán újra belejöttek, és megint megindították a fejlődést. Nem rossz, mi?
- Klassz - ismerte el az idegen. - Csak nekem valahogy ismerősnek tűnik. Mi lenne, ha inkább azt mondanánk, hogy a baj nem Atlantisz elsüllyedése volt, hanem háború tört ki az anyavilág és a Mars között, ami aztán mindkét civilizációt tönkretette? Nem lenne így logikusabb?
- Talán, nem tudom. Kipróbálhatom, de azt hiszem, leginkább szörnyek kellenek nekik. Marha, dombon előzni! - Kövérkés öklét rázva kihajolt az ablakon, aztán folytatta hadaró meséjét: - A múltkor olvastam egyet, amiben két faj szerepelt, az egyik mint a polip, a másik meg húsz láb magas, és tiszta kék.
Felmerült benne egy kínzóan éles emlék. Kék - aztán újra eltűnt, csak valami aggodalom maradt benne. Az idegen a homlokát ráncolta, kényelmesen elhelyezkedett az ülésen, csak egy szótagú szavakkal válaszolt a másik monológjára, és az elsuhanó tájat és városokat figyelte.
- Itt van Elizabeth. Mit akar, hol tegyem ki?
Az idegen magához tért a félig öntudatlan állapotból, amit kínos fejfájása okozott, és körülnézett.
- Akárhol kitehet. - Aztán ismét megérezte a sürgető ösztönt, és meggondolta magát. - Valamelyik orvosi rendelőnél.
Ez értelmesen hangzott. Lehet, hogy egész idő alatt nem is akart mást, mint orvosi segítséget keresni? De még mindig ott volt, kereste a kifejezés lehetőségét, és kételkedett benne, hogy bármilyen logikával is kapcsolatban állna. Az, hogy segítségre van szüksége, még nem magyarázza, miért érzi, hogy valami szerencsétlenség fenyeget. Mire a kocsi megállt egy ház előtt, melyen orvosi cégtábla volt, szíve kétségbeesett gyorsasággal vert.
- Itt vagyunk. - Az ügynök kinyúlt az ajtókilincs felé, és majdnem súrolta a másik kezét. Az idegen hegyesen visszarántotta, épp hogy sikerült elkerülnie, hogy hozzáérjen, és ettől a hideg futkározott a hátán. Ha a kéz megérintette volna... A félig nyitott ajtó ismét becsukódott, ő meg levonta a tanulságot - semmilyen körülmények között nem szabad megengednie, hogy a bőréhez érjenek, mert akkor valami borzasztó fog történni! Még egy őrült gondolat, semmi kapcsolata a többivel, de túl erős ahhoz, hogysem figyelmen kívül hagyhatná.
Kimászott, köszönetet mormolt, és felsétált doktor Lanahan, rendel 12-4-ig, ajtajához.
Az orvos öreg ember volt, a háziorvosok érdes módján jó lelkű. A rendelője is illett hozzá. Az egyik falon egy polc volt egy sor orvosi könyvvel, egy üvegajtós faliszekrény egy csomó gyógyszerrel és egy sor műszer. Csendesen hallgatta az idegen beszámolóját, időnként bátorítóan mosolygott rá, és ceruzájával az asztalt kopogtatta.
- Hát persze, amnézia - mondta végül. - Néhány szempontból furcsa, de a legtöbb ilyen eset egyéni. Ha az agy megsérült, lehetetlen megjósolni, hogy fog működni. Azokkal az ösztönökkel kapcsolatban, amelyeket említett, gondolt rá, hogy esetleg hallucinál?
- Igen. - A kérdést minden szempontból megvizsgálta, de ezt a magyarázatot, mint túl gyengét, elvetette. - Ha csak közönséges impulzusról lenne szó, egyetértenék önnel. De ennél sokkal mélyebbek, és biztos vagyok benne, hogy valami okuk is van.
- Hm! - Az orvos újra dobolni kezdett a ceruzájával, és elgondolkodott. Az idegen a nyakát bámulta, és visszatért a feszültség a fejébe, amit akkor érzett, mikor először pillantotta meg az ügynököt. Felmerült benne egy gondolat, de elhalt.
- És semmi nincs magánál, ami igazolhatná?
- Uh! - Az idegen felmordult, és nagyon ostobának érezte magát. - Erre nem is gondoltam! - Elővett egy csomag cigarettát, egy foltos zsebkendőt, szemüveget, egy sor apróságot, amik semmit sem jelentettek a számára, és végül egy bankókkal tömött pénztárcát. A doktor felkapta, és gyorsan átnézte a tartalmát.
- Úgy látszik, pénze volt... hm, semmi igazolvány, csak az L. H. monogram. No végre, itt egy névjegy. - Az egészet visszaadta, és elégedetten mosolygott. - Úgy látszik, kolléga, Lurton Haines doktor. Mond ez magának valamit?
- Semmit. - Valahogy jó volt, hogy van neve, de csak a névjegy megpillantására reagált. És miért hord magánál szemüveget és cigarettát, mikor az égvilágon semmi szüksége sincs egyikre sem?
Az orvos a könyvei közt keresgélt, és végül elővett egy elpiszkolódott piros kötetet.
- Ez a Ki kicsoda - magyarázta. - Lássuk csak! Hm, ez az! Lurton R. Haines, Mc. orvosdoktor. Furcsa, fiatalabbnak néztem. Rákkutatással foglalkozik. Rokonokat nem említ. A cím nyilván az a ház, ami az első, amire vissza tud emlékezni: Surrey Road, Danesville. Maga is meg akarja nézni?
Átadta a könyvet, és az idegen - vagy Haines - óvatosan átfutotta. De nem tudott meg belőle többet, mint amit a másik már említett, kivéve, hogy 42 éves. Visszatette a könyvet az asztalra, és a tárcájából kivett egy bankót, és letette úgy, hogy a másik elérhesse.
- Köszönöm, Lanahan doktor. - Nyilvánvaló volt, hogy az orvos ezenkívül semmit sem tud érte tenni, és szinte már fuldoklott a kisszoba és az orvos szagától; nyilván allergiás volt más emberek szagára. - Ne is törődjék a fejsebemmel, csak felületi vágás.
- De...
Haines megvonta a vállát, elmosolyodott, kinyitotta az ajtót, és kilépett. Sürgető érzéseit mélységes levertség váltotta fel, tudta, nem sikerült teljesítenie a küldetését.
Annyira igyekeztek, és mégis oly keveset tudtak a gyógyításról. Haines agyán végig: futott az egész orvostudomány, meglepő sikereivel és reménytelen kudarcaival, és tudta, hogy képességeiket még az ő problémájának megoldása is meghaladja. Hogy ezt honnan tudja, ugyanolyan rejtély volt, mint az, hogy hirtelen újra tudott beszélni; mindez akkor jutott eszébe, mikor elmúlt a hirtelen feszültség, bámulta az orvost, és szinte elkábította az érzés, hogy kudarcot vallott. Különös módon nem a rákkutatás módszerei jutottak eszébe, hanem olyan közönséges eljárások, melyeket háziorvosok szoktak alkalmazni.
Felmerült egy magyarázat, de túl fantasztikus ahhoz, hogy elhiggye. Több jel mutatott arra, hogy vannak telepaták, de nem olyanok, akik mások egész tudásanyagát elcsenhetik pusztán azáltal, hogy ránéznek valakire. Nem, ez még sokkal logikátlanabb volt, mint az, hogy mindkét férfi megpillantásakor visszatért emlékezetének egy, a többitől független része.
A sarkon megállt. Nagy súllyal nehezedett rá a kétségbeesés, és még egyszer átrágta magát a dolgon.
Egy újságos fiú reménykedve közeledett felé.
- Megjelent az Idő meg a Hírek! - A fiú éneklő hangon kínálta a portékáját. - Itt a Harsona meg a Hírlap! Nagy vasúti szerencsétlenség! Újságot, uram?
Haines mérgesen megvonta a vállát.
- Nem kell!
- Meggyilkolva találták a kádban a szőke nőt! - csábította a fiú. - Beszámoló a Mars-rakétáról! - Valahol csak kell legyen egy Achilles-sarka a fickónak.
De Haines csak félig hallotta ezt a zavaros zsargont. Halántékát dörzsölve át akart menni az úton, de a második ösztön elkapta, és kegyetlenül visszakergette a fiúhoz. Talált némi aprót a zsebében, az újsághalomra ejtett egy ötcentest, és felvett egy Harsonát, kikerülve a fiú kezét.
- Dilis - mondta a fiú hangosan, és felkapta az ötcentest.
A kép már nem az első oldalon volt, de Haines azért némi nehézséggel megtalálta a cikket. "Szerdán indul a rakéta a Marsra", mondta a hagyományos betűkkel szedett cím, ami alatt háromnegyed hasábos cikk állt. "James Oglethorpe ma úgy nyilatkozott az újságíróknak, hogy nem halasztják tovább az emberiség első Mars-utazását. A pénzember, nem törődve a tudósok kételyeivel, folytatja terve megvalósítását, és azt reméli, hogy június 8-án, szerdán, elindulhatnak, ahogy tervezték. A szerelést befejezték, most az űrhajó motorját ellenőrzik."
Haines végigfutotta a lapot, a fontos tényeket megjegyezve. A cikkíró eléggé szűkszavú volt, de azért az enyhén gúnyos szavak mögött ott volt az információ, ami Hainesnek kellett. Lehet, hogy az űrhajó működni fog; az ember végre elindul, hogy meghódítsa a bolygókat. Másik rakétáról szó sem volt. Azt nyilván titokban építették, és sikertelenül próbálták meg legyőzni vele Oglethorpe-ét.
Ez azonban nem fontos. A fontos az, hogy meg kell akadályoznia a felszállást! Mindennél fontosabb, hogy az emberiség ne tegye meg ezt az utat. Ennek semmi értelme nem volt, de valami nagyobb dolog volt mögötte, mint a puszta értelem. Kötelessége, hogy minden ilyen utat megakadályozzon, és mindenképpen teljesítenie kell.
Gyorsan visszament az újságos fiúhoz, meg akarta érinteni a vállát, de érezte, visszarándul a keze, hogy elkerülje az érintést. Úgy látszott azonban, hogy a fiú megérezte, mert gyorsan hátrafordult.
- Újságot? - kérdezte mosolyogva, aztán megismerte az idegent. - Szóval maga az. Mi köll?
- Honnan indul a vonat New Yorkba? - Haines elővett a zsebéből egy negyeddollárost, és az újsághalomra dobta.
A fiú szeme újra felragyogott.
- A negyedik keresztutcán forduljon jobbra, és menjen egyenesen, amíg az állomásra nem ér. El sem lehet téveszteni, Kösz, uram.
Haines egyetlen nagyobb sikere az volt, hogy rájött, a telefonkönyvet is lehet információforrásként használni, és örömét még az sem csökkentette, hogy az első Oglethorpe-ról, akit megtalált, kiderült, hogy színesbőrű utcaseprő. Most a Felsőváros felé menetelt, és a számokat figyelte, amelyeknek semmi értelmük nem volt a számára. Az egyedüli rendszer nyilván a növekvő számsorrend volt, az utcáktól függetlenül.
Válla előreesett, szeme köré árkokat rajzolt a fájdalom, és homloka összeráncolódott. Köhögési roham tört rá, percekig gyötörve a tüdejét, aztán elmúlt. Ez új volt, akárcsak a szíve körül érzett nyomás. És mindenütt az emberek, a dohány és a benzin őrjítő bűzét érezte, ettől a fülledt keveréktől sehogy sem tudott megszabadulni. Kezét mélyebben süllyesztette a zsebébe, nehogy valaki véletlenül hozzáérjen az utcán. Átment az úttesten, ahhoz az épülethez, amelyik a keresett számot viselte.
Egy másik férfi épp belépett a liftbe, ő meg gépiesen követte, és örült, hogy nem gyalog kell majd a lápcsőn felkapaszkodnia.
- Oglethorpe? - kérdezte bizonytalanul a liftkezelőtől.
- Negyedik emelet, 405-ös szoba. - A fiú kinyitotta az ajtókat, megmutatta az irányt, és Haines belépett a krómmal díszített fogadószobába. Ebből vagy fél tucat ajtó nyílt, de felfedezett egyet, amire az volt kiírva "James H. Oglethorpe. Privát", és elindult felé.
- Meg van beszélve, uram? - A lány hirtelen állt elé, egyik keze az útjában álló lécajtón. Arca tehetetlenséget tükrözött, ami talán megmagyarázta, miért beszélt olyan éles hangon. A Horatius-megvédi-a-hidat képletet alkalmazta. - Oglethorpe úr el van foglalva.
- Ebédmeghívás - mondta Haines röviden. Azt már észrevette, hogy az emberek evés közben szabadabban beszélnek.
A lány egy apró naptárt lapozgatott és rábámult.
- Itt semmilyen ebédmeghívás nincs fölírva, Mr...
- Haines. Dr. Lurton Haines. - Kesernyésen mosolygott, egyik kezében szinte szórakozottan lóbált meg egy húszdolláros bankjegyet. Úgy látszik, a pénz olyan betegség, ami ellen senki sem immunis. A lányról a pénzre nézett, az habozva szólalt meg, miközben a naptárt nézegette: 
- Az persze előfordulhatott, hogy Oglethorpe úr régebben beszélt önnel, és nekem elfelejtett szólni... - Észrevette a férfi bólintását, és tekintetével az asztal sarkára csusszanó bankjegyet követte. - Foglaljon helyet, kérem, beszélek Oglethorpe úrral.
Néhány perccel később kijött az irodából, és gyorsan intett.
- Elfelejtette - mondta -, de most már minden rendben van. Mindjárt itt lesz, dr. Haines. Szerencse, hogy ma amúgy is későn akart ebédelni.
James Oglethorpe fiatalabb volt, mint Haines várta, bár abból, hogy érdekli az űrhajózás, talán következtethetett volna a korára. Kijött az irodából, göndör, fekete hajára nyomott egy széles karimájú puhakalapot, és végigmérte a másikat.
- Dr. Haines? - kérdezte, és előrenyújtotta nagy kezét. - Úgy látszik, együtt ebédelünk.
Haines gyorsan Felemelkedett, és meghajolt, mielőtt még a másik kezet adhatott volna. Oglethorpe nyilván nem vett észre semmit, mert nyugodtan folytatta:
- Az ember néha olyan könnyen elfelejtkezik dolgokról, amiket telefonon beszélt meg. Nem maga a rákkutató? Egyik kollégája itt járt néhány hónapja, és anyagi támogatást kért a munkájához.
Ekkor már a liftben voltak, és Haines addig várt a válasszal, míg az ajtó ki nem nyílt, és el nem indultak az épületben lévő étterem felé.
- Most azonban nem pénzt akarok kérni. Az az űrhajó érdekel, amit maga finanszíroz. Azt hiszem, működni fog.
- Fog bizony, bár ezt magán kívül csak kevesen hiszik. - Oglethorpe arcán óvatosság, kétely és érdeklődés váltakozott. Mielőtt visszafordult volna Haineshez, megrendelte az ételt. - Velünk akar jönni? Ha igen, van még egy hely egy orvos számára a legénységben.
- Nem, semmi ilyesmi. Csak pirítóst és tejet kérek... - Hainesnek fogalma sem volt, hogyan kezdjen neki, hiszen semmi konkrétummal nem tudta alátámasztani a mondanivalóját. Ránézett a másik állára, észrevette, hogy leginkább egy bulldoghoz hasonlít makacsságában, és csak azért folytatta, mert folytatnia kellett. A képzelőerejét hívta segítségül, és azon gondolkodott, vajon mi igaz abból, amit mond.
- Oglethorpe úr, ezt az utat egy másik űrhajó is megtette, és vissza is tért, de a pilóta meghalt, még mielőtt földet ért volna. Meg tudom mutatni a roncsokat, bár nem sok maradt belőlük a tűz után, talán annyi sem, hogy be lehessen bizonyítani, valóban űrhajó volt. Ott kinn a Marson van valami, amit az embernek sohasem szabad megtalálnia. Ez...
- Kísértetek? - javasolta Oglethorpe gorombán.
- Halál! Kérem...
Oglethorpe megint a szavába vágott:
- Ne tegye. Tegnap is volt nálam egy ember, aki azt állította, hogy ott járt. Ő is meg akarta nekem mutatni a gépe roncsait. Ma reggel meg kaptam egy levelet, amelynek az íróját meglátogatták a Mars-lakók, és mindenfélével megfenyegették. Nem nevezem hazugnak önt, Haines doktor, de túl sok ilyen sztorit hallottam; aki önnek mindezt elmondta, az vagy bolond volt, vagy rémhírterjesztő. Egy egész halom levelet tudok mutatni magának, amik az asztrológiától kezdve mindenre hivatkoznak, egészen a zombikig, és mind megmagyarázzák, miért nem mehetek el, sőt néhányan még fényképes bizonyítékokat is küldenek.
- És ha azt mondanám, én vagyok az, aki megtettem ezt az utat? - A névjegy a ruhája zsebében azt mondta ugyan, hogy ő Haines, de a zsebében volt a szemüveg meg a cigaretta is, amire semmi szüksége.
Oglethorpe elhúzta a száját, nem lehetett tudni, undorodik vagy mulat-e.
- Maga intelligens ember, Haines doktor. Feltételezzük, hogy én is az vagyok. Lehet, hogy magának nevetségesnek tűnik, de híres vagyonomat kizárólag azért szedtem össze, hogy megépíthessem ezt az űrhajót, ami különben több munkába és pénzbe került, mint egy kívülálló hinné. Akkor is elmennék, ha egy hét láb magas zöld hangya jön be az irodámba, hogy a világ végével fenyegessen.
Még a képtelen ösztön is felismerte, hogy mi lehetetlen. Oglethorpe olyan ember volt, aki először cselekedett, és csak akkor aggodalmaskodott, ha épp olyan hangulata támadt - de egyáltalán nem látszott hangulatembernek. Mindennapi dolgokról beszélgettek, Haines hagyta, amíg végül be nem állt a csend.
Most legalább egy dologban biztos volt: ismerte az űrhajó hangárjának helyét és az őrök elhelyezkedési módját - ezt különben még az újságírók sem tudták kideríteni, mert minden fényképet és információt Oglethorpe-tól kaptak. Most már egyáltalán nem volt kétséges, hogy valami bizonytalan telepatikus úton hozzá képes jutni a kívánt információkhoz. Vagy szellemi mutáns volt, vagy olyan elváltozásokat okozott a baleset, melyek meg kellett volna lepjék mégsem lepték meg.
Haines a repülőtérről taxival ment; ahogy megadta az útirányt, a sofőr felvonta a szemöldökét, de a pénz még mindig mindenható volt.
A táj, ahol most kocsikáztak, még elhagyatottabb volt, mint a Haines háza körüli erdő. Meglátták az út végét. Innen már csak sáros keréknyomok vezettek tovább, amiket azok a teherkocsik hagytak, melyek Oglethorpe-nak szállítottak. A taxi megállt.
- Ez az a hely? - kérdezte a sofőr bizonytalanul.
- Ez. - Haines még egy bankjegyet adott neki, és elküldte. Aztán elindult a földúton. Gyakran megállt pihenni. A füle most már hangosan zúgott, és minden egyes kis gerinccsigolyája tiltakozott az ellen, hogy továbbmenjen. De most már nem volt visszaút - a repülőtéren megpróbálta, de az ösztön olyan erős volt, hogy legyőzte gyengülő akaratát.
- Csak egy kis pihenőt! - motyogta elakadó nyelvvel, de a fejében lévő erő tovább lódította ólomnehéz lábát, és arra kényszerítette, hogy továbbvánszorogjon az űrhajó felé. Az égen szürke felhők takarták el a Holdat, és felnézett az égen ragyogó Marsra. Az utazó ügynök szókincsének alantasabb része tört az ajkára, de a vörös bolygó nem érdemelte meg a megerőltetést, hogy kimondja őket. Csendben küszködött tovább.
A Mars több fokkal elmozdult az égen, mire először megpillantotta a tábort, amely egy hosszú, keskeny völgyben feküdt. Az egyik oldalon a munkások barakkjai, a másikon nagy épület, mely véletlenül arra járó elől elrejtette az űrhajót. Haines megállt, hogy kiköhögje a tüdeje egy részét; mikor továbbment, hörögve, nehezen lélegzett.
A völgy teljes hosszában őröknek kell lenniük. Oglethorpe nem adott lehetőségeket az őrülteknek, akik azt írták neki, hogy istentelen bolond, aki halálba vezeti az embereit. Az űrhajók igencsak sérülékenyek, és ha egyszer felfedezték, már néhány ember is tönkre tudná tenni. Haines átjutott az őrök vonalán, a bokrok között kúszott, kivárva azokat az időszakokat, mikor a Holdat felhők takarták. Egyszer majdnem bekapcsolta a riasztóberendezést, de még épp idejében sikerült kikerülnie.
Kicsit odább már nem voltak bokrok, de öltönye a holdfényben majdnem terepszínű volt. A sötét időszakokat mindig kivárva, felfedeztetés nélkül mászott tovább az űrhajó hangárja felé Megfigyelte, milyen messze vannak a házak és a szolgálatos őrök, és bólintott, semmilyen robbanás nem fog bennük kárt tenni.
Minden biztonságosnak, látszott. Aztán az épület árnyékában meglátta, hogy felvillan és újra kihuny egy apró vörös szikra, valaki ott dohányzott. Haines kimeresztette a szemét, és a puska hosszú csöve is kirajzolódott az épület előtt. Erről a külön elővigyázatossági intézkedésről még Oglethorpe sem tud.
Az egyre sűrűsödő felhők hirtelen felszakadtak, Haines a földhöz lapult, és erről az újabb nehézségről töprengett. Egy másodpercig azt fontolgatta, hogy visszafordul, de rájött, hogy már nem tud, útja világosan ki van jelölve, és mindenképpen követnie kell. Mikor a Hold újra eltűnt, csendesen felállt, és a várakozó alakhoz ment.
- Hallo! - hangja halk volt, hogy az épület előtt álló férfi meghallja, a távolabbi őrök azonban ne. - Hallo! Odamehetek? Oglethorpe különleges ellenőre vagyok.
A sötétségből vakító fénypászta tört elő, és olyan gyorsan ment előre, ahogy csak tudott. Lehet, hogy a fény leleplezi a külső őrök előtt, de ezt nem tartotta valószínűnek - azok kifelé figyeltek, nem az épületekre.
- Jöjjön előre! - hallotta végül. - Hogyan jutott át a többieken? - A hang gyanakvó volt, de nem túlzottan. A puska a derekára mutatott, és néhány lábnyira állt meg, ahol a másik szemmel tarthatta.
- Jimmy Durham tudta, hogy jövök - mondta az őrnek. Az Oglethorpe-tól lopott információ szerint Durham volt az őrség parancsnoka. - Azt mondta, nem volt már ideje magát értesíteni, de azért megpróbálkoztam.
- Hm! Gondolom, minden rendben van, hiszen áteresztették magát, de nem távozhat innen, amíg valaki nem azonosította. Tartsa fenn a kezét: - Az őr óvatosan előrejött, hogy kitapogassa, nem rejteget-e fegyvert. Haines olyan magasra tartotta a kezét, hogy ne fenyegesse a bőr érintésének veszélye. - Oké, úgy látszik, minden rendben. Mi dolga van itt ?
- Általános ellenőrzés. A főnök fülest kapott, hogy valami baj készül, ás ideküldött, ellenőrizzem, őrködnek-e, és hogy figyelmeztessem magukat. Minden le van zárva?
- Nem. Egy zár nem sokat érne egy ilyen hangáron, épp azért vagyok én itt. Akarja, hogy idehívjam Jimmyt? Ő azonosítja magát, hogy elmehessen.
- Ne is törődjön vele. - A feltételek, egy dolgot kivéve, szemmel láthatóan tökéletesek. De nem fogja meggyilkolni az őrt! Valami más módnak is kell lennie, hogy ne kelljen még ezt is megtennie azon kívül, amire kényszerítve van. - Most, hogy már mindent láttam. nem sietek. Akar egy cigit?
- Most dobtam el. Mi baj, nincs tüze? Tessék.
Haines a doboz oldalához dörzsölte a gyufát, és óvatosan meggyújtotta a cigarettát. A csípős füst marta fájó torkát, de kifújta és visszafojtotta a köhögést. Az őr a sötétben nem láthatta, hogy hogy könnyezik a szeme, és milyen képet vág. Kemény harcot folytatott önmagával az ösztön ellen, mely azt parancsolta, hogy a füsttel vonja el az őr figyelmét, ás tudta, hogy nem sikerült.
- Kösz!
Az őr egyik keze, ahogy a dobozért nyúlt, megérintette az övét. A következő pillanatban a férfi nyaka már az idegen markában volt, hiába próbált kiszabadulni ás segítségért kiáltani. A meglepetés a szükséges törtmásodpercnyi időre megzavarta, Haines egyik keze eleresztette, hogy tenyere élével az őr nyakára csapjon. Az csendesen hörgött, aztán elernyedt.
Az ösztön ismét győzött! Az őr halott volt, az ütés eltörte a nyakát. Haines az épületnek támaszkodott, levegőért kapkodott, és igyekezett lecsendesíteni háborgó gyomrát. Amikor sikerült magát valamennyire összeszednie, elvette az őr zseblámpáját, és bement az épületbe. A sötétben alig látszottak a nagy űrhajó körvonalai.
Haines odatapogatózott, aztán addig vizsgálódott egy tenyerébe fogott gyufa fényénél, amíg meg nem találta a nyitott ajtót. Nagyobb fény esetleg feltűnhetne valakinek az ablakok miatt.
Bent takarékra állította a zseblámpát, és elindult a folyosón a hajó tatja felé, ahol a hajtómű kellett hogy legyen. Végül is minden egyszerű volt, és most már csak a rombolás gyors munkája van hátra.
Könnyen megtalálta az ellenőrző szelepeket, és a csupasz falon kikereste a hozzájuk vezető csöveket. Annak alapján, ami keveset a szerkezetből látott, ez a hajó nyilván fejletlenebb volt a másiknál, amelyik lezuhant, mégis évekbe telt, amíg felépült, és ráment Oglethorpe majd minden pénze. Ha tönkretette, talán tíz évre is szükség lesz, amíg újat építhetnek, de kettőre mindenképpen, és ez alatt a két év alatt...
A gondolat újra elszállt, de néhány emlék kezdett visszatérni. Látta magát egy kis fémkamrában, amint a reménytelenül fogyó üzemanyagért küzd, és veszít. Aztán a fúvókák utolsó kitörése, és a hajó szédítő gyorsasággal hatolt be a légkörbe. Alig volt ideje elérni a légzsilipet, mielőtt lezuhant. A ház valami mesébe illő módon felfogta a zuhanást, ő pedig kirepült egy közeli fa koronájába, és sikerült megkapaszkodnia, mielőtt lezuhant volna.
A házban lakó férfi rosszabbul járt; az összeomlott fallal egyszerre, már holtan zuhant a tisztásra. Az idegen homályosan emlékezett rá, hogy magára vette a hulla ruháját, aztán ráesett egy gerenda, és minden feketeségbe merült. Tehát nem Haines, hanem az a valaki, aki a rakétában ült, és alapjában igaz az, amit Oglethorpe-nak elmondott.
Haines - még mindig ezen a néven gondolt magára - ahogy a térde összecsuklott, megkapaszkodott egy kiálló csőbe, és felhúzta magát. El kell végeznie a munkát, egész más ügy, hogy aztán mi történik egyre betegebb testével. Most úgy tűnt, hogy mióta magához tért, várta a halált, és egyáltalán nem érezte fontosnak.
Újra körülnézett a gépteremben, amíg meg nem pillantott egy hívogatóan nyitott szerszámosládát, és a belőle kiálló nagy franciakulcsot. Ezzel kinyithatja a szelepeket. A zseblámpa még a földön hevert, olyan helyre rugdalta, hogy a falra világítson, és kinyúlt a franciakulcsért. Ahogy megmarkolta a fogantyút, érezte az ujjai merevségét.
Órák óta először vette szemügyre a kezét a zseblámpa fényénél. A halványkék bőrből kidagadtak a sötétkék erek. Értetlenül nézte, és kinyújtotta a másik kezét is. Az is kék volt, és ahogy megfordította a kezét, látta, hogy a tenyere is kék!
Mint harsogó hullámok tértek vissza még hiányzó emlékei, képeket sodorva magukkal. Lénye egyik fele a szelepeken dolgozott a franciakulccsal, a másik e visszatért tudáson elmélkedett. Látta egy lebegő, tündéries város utcáit, félig elhagyatottan, és ahogy figyelt, látta, hogy az egyik kapun egy férfi támolyog ki, kék kezével a torkához kap, és görcsökben fetrengve elterül. Az emberek gyorsan elmentek mellette, úgy féltek megérinteni a hullát, sőt még egymást is.
A halál mindenütt kinyúlt az emberekért. Az egész bolygón uralkodott, ott volt a fertőzöttek bőrén, és ha valaki megérintette őket, maga is elkapta a betegséget, és újabb embereket fertőzött meg. A levegőben a kórokozók néhány másodperc alatt elpusztultak, de a pórusok újakat és újakat bocsátottak ki úgy, hogy néhány aktív mikroba mindig lesben állt. A fertőzés után a betegség megkezdte ármányos előrehaladását. Az áldozat néhány tünetmentes hónap után megbetegedett, megkékült, és néhány fájdalmas óra után meghalt.
Néhányan azt mondták, mindez egy félresikerült kísérlet következménye, mások, hogy a spórák a világűrből származnak. Bármi volt is az ok, a Marson nem ismerték a gyógymódot. Csak azokból a legendákból meríthettek reményt, melyek szerint a Földön él még a faj, akiktől ók is származnak, és akikhez fordulhatnak, ha más esélyük már nincs.
Látta, hogy átesik a vizsgálatokon, amelyek alapján végül is úgy döntöttek, hogy ő utazzék a lázas sietséggel épített űrhajával. Azért őt választották, mert telepatikus képességei rendkívül erősek voltak még marsi szellemi-tudományos mércével mérve is; a néhány rendelkezésükre álló hetet arra fordították, hogy szisztematikusan fejlesszék ezt a képességet, és agyába véssék a feladatát, melyet élete árán is teljesítenie kell.
Haines figyelte, hogy kezd az első csőből kilövellni az üzemanyag, és leejtette a csavarkulcsot. Az öreg Leán Dag kételkedett abban, hogy telepatikus úton ismeretekei szerezhet egy eltérő kultúrájú fajtól, milyen kár, hogy az öregember meghalt, anélkül hogy megtudhatta volna, mennyire sikeresek a módszerei, még ha maga a küldetés sikertelen volt is, mert az emberi orvostudomány nem volt eléggé fejlett. Egyetlen fennmaradó feladata megakadályozni, hogy ennek a világnak az emberei is hasonló módon pusztuljanak el.
Újra lábra állt, és támolyogva elindult a folyosón, összefüggéstelen mondatokat motyogva. Bőre most már sötétebb kék volt, és csak nagy erőfeszítéssel jutott el az űrhajótól az épület ajtajáig, az őr holttestéig, aki még ott feküdt, ahol hagyta. Csak nehezen tudott elerőtlenedő izmainak parancsolni.
Alig volt már ereje, hogy legyőzze ennek a bolygónak a nagyobb nehézkedési erejét, minden mozdulat kín volt. Megpróbálta maga után vonszolni a holttestet, aztán térdre esett, fél kézzel szorította, fogával a gallérjába kapaszkodott, úgy vonszolta az űrhajó felé. Most már az eszméletlenség határán járt, és egyszer mindent elborított a sötétség. Mikor újra magához tért, az űrhajóban volt, még mindig magával vonszolta a hullát. Az ösztönei erősebbek voltak, mint az akarata.
Kis szakaszokban maga után vonszolta a holttestet a folyosón, egészen a gépházig, ahol a padlóra ejthette, amit már vékonyan beborított az üzemanyag. A levegő súlyos volt a gőzétől, a párolgás miatt pedig hideg, de ennek csak részben volt tudatában. Most már csak egy szikrára van szükség, és teljesítette utolsó kötelességét.
Elkerülhetetlen, hogy a Marson elégetetlen maradjon néhány hulla - az emberek pedig megtalálnák ennek a szerencsétlen fajnak az utolsó képviselőit, akikben még mindig életben volnának a kórokozók. Ez nem történhet meg a földi emberekkel. Amíg az utolsó Mars-lakó is porrá nem omlott szét, és a kórokozók mind el nem pusztultak a levegőben, a földi fajnak ott kell maradnia saját bolygója biztonságős atmoszférájában.
Itt már csak ő maga és a holttest, akit megérintett, lehet bacilusgazda, aki megfertőzhet másokat - ezen pedig könnyű segíteni.
A Marsról jött idegen benyúlt a zsebébe az őr gyufáskatulyájáért, és halványan elmosolyodott. Épp mielőtt elborította volna a végső sötétség, kihúzta az egyik gyufát, és végighúzta a doboz oldalán. A gyufaszál hegyén táncba kezdett a láng...
Damokos Katalin fordítása