Leigh Brackett - Rémség az űrből
I.
Lundy egymaga vezette az űrhajót. Már hosszú ideje végezte ezt a munkát. Olyan sokáig, hogy testének alsó fele egészen a lábujjáig elhalt, felső fele még inkább, csak két hasogató fájdalom élt benne, olyan, mint a lyukas fog fájdalma; az egyik a hátában, a másik a fejében hasogatott.
Vastag, gyöngyszürke felhők rohantak el a gyorsuló hajó mellett a vénuszi égen. A rakéták lüktettek és dobogtak. A műszerek megvadulva ugráltak a mágneses áramlatok örvényében, amelyek miatt a Vénusz légköre kitűnő hely a pilóták számára, hogy megbolonduljanak.
Jackie Smith még mindig eszméletlen volt a másodpilóta-ülésben. Hátulról, bentről, a kis belső kabin zárt ajtaján túlról Lundy hallotta, hogy Famell üvölt, és küzd a szabadulásáért.
Már hosszú ideje üvöltözött. Amióta az az adag avertin - amelyet Lundy adott be neki, miután elfogták - kezdte elveszíteni hatását. Küzdött kötelékei ellen, és üvöltözött, metszően éles hangon és teljesen értelmetlenül.
Üvöltözött, hogy megszabaduljon, a Dolog miatt.
Valahol Lundy belsejében, a tépett, izzadságfoltos, fekete egyenruhában, amelyet a Három Világ Rendőrsége viselt, a Különleges Csoport, valahol a csaknem hat láb magas izomkolosszus belsejében egy csomó volt. Nagy csomó volt, és nagyon-nagyon hideg volt, a kabin tűző forrósága ellenére, és megvolt az a kellemetlen szokása, hogy pár percenként összerándult, s ettől Lundy is rángatózni és izzadni kezdett, mintha beledöftek volna.
Lundynek nagyon nem tetszett ez a hideg, szoros csomó a hasában. Azt jelentette, hogy fél. Félt már korábban is, rengeteg alkalommal, és nem szégyellte. De most pillanatnyilag minden eszére és bátorságára szüksége volt, hogy a Dolgot visszavigye Vhiába, a Különleges Csoport főhadiszállására, és azt sem akarta, hogy ő maga is viaskodni kezdjen a szabadságáért.
A félelem tönkreteheti a dolgokat. Elgyengítheti az embert, ha erőre lenne szüksége, ha egyáltalán még életben van. Ott van az ember, és a másik két fiú, akinek az élete most az embertől függ.
Lundy remélte, vissza tudja magát tartani attól, hogy túlságosan megijedjen vagy túlságosan elfáradjon - mert a Dolog ott ücsörgött a széfben, a páncéldobozban, és várta, hogy valakit megkaparintson.
Farrellt már természetesen megkaparintotta, de ő meg volt kötözve. Jackie Smith is mutatott bizonyos jeleket, mielőtt elájult, úgyhogy Lundy egyik kezét a kábítóinjekciós pisztolyon tartotta, amely széke mellett lógott tokjában. És Lundy azt gondolta:
A pokoli a dologban az hogy az ember nem tudja, mikor támad rá a Dolog. Nincs semmiféle receptje, vagy ha igen, akkor nem ismerjük. Talán már most hallucinálok, és amit leolvasok a műszerekről, azok a dolgok nem is léteznek…
A tépett, szürke felhők alatt még néha látta az óceán apró foltjait. A Vénusz fekete, csöndes, dagály nélküli vizét, amely a bolygó oly sok titkát takarja el.
De ez nem sokat segített Lundyn. Lehetett jó is, rossz is, aszerint, hogy az óceánnak melyik része volt az - és éppen ezt nem lehetett megállapítani. Remélte, hogy semmi baj nem történik a motorokkal. Az ember szörnyen átnedvesedhet, ha belepottyan annak a csöndes, fekete víznek a kellős közepébe.
Farrell tovább üvöltött. Mintha a torka ötvözött acélból lett volna. Üvöltött és viaskodott a kötelékekkel, mert az a Dolog be volt zárva, és segítségért kiáltott.
- Fázom - szólalt meg. - Szevasz, Pici.
Lundy megfordította fejét. Általában kerek, friss, vidám arca volt, sötét, fényes szemekkel és ártatlan, kisfiús mosollyal. Most olyasvalaminek látszott, amit a pincér söpört ki egy asztal alól újév első napján, hajnali négykor.
- Még hogy fázol! - mondta savanyúan. Lenyalta az izzadságot a szája széléről. Ó, remek! Csak ez hiányzott.
Jackie Smith enyhén megmozdult, felnyögött, megrázkódott. Fekete köpenye mellén nyitva volt, kivillantak a kötések fehér csíkjai, és bal kezét bedugta a köpeny villámzáras hasítékába. Nagydarab férfi volt, cseppet sem idősebb Lundynél, elnagyolt, csúf, de kellemes vonásokkal, durva, seszínű hajjal, cserzett bőrrel:
- A Merkúron, ahol születtem - mondta -, az éghajlat megfelelő emberi lények számára. Ti óvilági senkiháziak - abbahagyta, elsápadt a napégette bőr alatt, összeszorított foggal mormolta: - Aajjaj! Farrell szépen helybenhagyott, annyi szent.
- Túl fogod élni - mondta Lundy. Megpróbált nem gondolni arra, milyen közel jutott ő is, Smith is a nem túléléshez. Farrell pokoli küzdelmet vívott velük, amikor összeakaszkodtak vele a Fehér Felhő Hegyeinek egyik bennszülött falujában.
Lundynek még mindig hányingere volt, ha eszébe jutott. A nagydarab marhák, a nehéz fiúk - azokért nem kár, ha egy kicsit móresre tanítják őket. De Farrell nem ilyen legény volt. Derék fickó, aki valami olyan verembe esett, amely túl mély volt a számára.
Rendes srác, aki őrülten, fülig szerelmes valakibe, aki nem is létezik. Rendes, dolgos fickó, akinek felesége és két gyereke is van, és aki elvesztette az eszét, szívét és lelkét egy Dologgal szemben, amely a külső térből jött, és ez a fickó mindenre képes, hogy megvédelmezze ezt a Dolgot.
Ó, a pokolba is, gondolta Lundy fáradtan, hát mikor hagyja már abba az üvöltözést? A rakéták harsogtak és mennydörögtek. A tépett, szürke felhők tovasiklottak. Jackie Smith mereven ült, behunyt szemmel, szája széle fehér volt, és aprókat, óvatosakat lélegzett csak. És Vhia még mindig elég messze volt.
Talán messzebb is, mint gondolta. Talán nem is Vhia felé ment egyáltalán. Talán az a Dolog már rá is kifejti hatását, és sosem tudja meg, csak amikor már zuhan lefelé.
Az a hideg csomó megfeszült a hasában, akárcsak egy hűvös penge, amikor döfésre kész. Lundy káromkodott. Ha ilyen gondolatok járnak a fejében, az annyit jelent, mintha jegyet váltott volna a pokolba.
De nem tehetett róla, gondolkodnia kellett, arról a Dologról. A Dolog, amelyet egy különleges, sűrű szövésű fémhálóval fogtak el, olyasvalamire célozva, amit Farrell látott, ők azonban nem. A Dolog, amelyet beerőltettek a glasszitdobozba, és fekete kendővel leborították, mert figyelmeztettek, hogy arra a Dologra nem szabad ránézni.
Lundy keze viszketett és égett, de nem kellemetlenül. Még mindig érezte az apró, ádáz Dolgot, amint felveszi vele a küzdelmet, a hálóba rejtve. Enyhén hengeres alakúnak tetszett, és borzasztóan elevennek.
Élet. Élet a külső térből, amelyet a Vénusz gravitációs ereje söpört ki egy kozmikus porfelhőből. Amióta a Vénusz beleütközött ebbe a felhőbe, a bolygón valami különös őrület harapózott el járványszerűen. A Farrelléhez hasonló őrület, amely gyilkossághoz vezetett, vagy még ennél is rosszabb dolgokhoz.
A tudósoknak volt némi elképzelésük az Odakintről származó életről. Szerencséjük volt, és megtalálták az egyik ilyen Dolgot, holtan, és homályos történetek kezdtek keringeni egy kristályos külsejű anyagról, ami nem is volt igazán kristályos, körülbelül tíz centiméter hosszú, csodálatosan metszett és bordázott, és fel van szerelve egy csomó apró vacakkal, amiről senkinek sincs megbízható véleménye.
A Dolog azonban nem sokat ért számukra holtan. Kellett egyet keríteniük élve, ha meg akarták tudni, mitől ketyeg, és ha véget akartak vetni annak, amit a kommentátorok a Kívülről Érkezett Őrületnek, avagy a Vámpír Cselvetésének neveztek.
Egy dolgot azonban mindenki tudott róla. A fiúk, akik hirtelen begolyósodtak és tombolni kezdtek, mind az állították, hogy megtalálták a szuper Álomhölgyet, minden nőnél és minden álomnál szebbet. Senki más nem látta a nőt, de ez egyiket sem zavarta. Ők látták, és ő volt a nagy Ő. És a nő a szemét mindig lesütötte.
És ez az Ő a hipnózisnak és az agymosásnak a keveréke volt. Ezért is történt, hogy a Dolog, vagyis Ő eddig még sosem került élve fogságba. Csak akkor, amikor Lundy és Smith a Különlegesektől kapható összes létező tudományos segítséggel a nyomára bukkantak Farrellnek, és sikerült elkapniuk.
Elkapni. Vakszerencse volt. Lundy megmozdította lüktető fejét sajgó nyakán, kipislogta a verítéket véraláfutásos szeméből, és már csak azt kívánta, hogy otthon legyen, és ágyba essék.
Jackie Smith szólalt meg hirtelen:
- Picim, fázom. Adj egy takarót.
Lundy ránézett. Seszínű, zöld szeme félig nyitva volt, de nem úgy, mintha bármit is látna. Reszketett.
- Nem hagyhatom itt a műszereket, Jackie.
- Marhaság. Az egyik kezem még ép. Meg tudom tartani ezt a nyavalyás bádogcápát addig.
Lundy grimaszt vágott. Tudta, Smith nem hülyéskedik a hideg miatt. A Merkúron uralkodó hőmérséklet az első nemzedékbeli telepeseket érzékennyé tette minden hőmérsékletre, amely alatta maradt a villanykemencék melegének. Sebesülten és kimerülten Smith könnyen tüdőgyulladást kaphat, ha nem takarják be.
- Oké - Lundy kinyújtotta kezét, és elzárta az A-val jelölt kapcsolót. - De a repülést Mike-ra bízom. Valószínűleg kibírja öt percig, mielőtt kipurcan.
A Vas Mike semmire sem volt használható, ha a vénuszi atmoszférában kellett repülnie. Az állandó mágneses kompenzáció felhevítette a robot tekercseit a kiolvadásig, pillanatok alatt.
Lundy egy pillanatig arra gondolt, hogy jó érzés tudni, van még egypár dolog, amit az emberek jobban csinálnak, mint a gépek.
Felállt, úgy érezte magát, mint olyasvalami, ami cirka négyszáz évig állt és rozsdásodott odakint. Smith nem fordult utána. Lundy ráförmedt:
- Legközelebb, fiacskám, vegyél fel hosszú, meleg alsót, és kopj le rólam!
S ekkor megtorpant. Az a csomó a gyomrában ugrálni kezdett. Hideg veríték csípte, idegein mintha láng futott volna végig sebesen. Farrell abbahagyta az üvöltözést.
Csend volt a hajón. Semmi sem mozdult. A rakéták odakint voltak, és nem számítottak. Még Jackie Smith óvatos légzése is megszűnt. Lundy lassan megindult az ajtó felé. Két lépés.
Az ajtó kinyílt. Lundy ismét megtorpant, egészen csöndben. Az ajtónyílásban Farrell állott. Rendes fickó, feleséggel, két gyerekkel. Az arca még mindig olyan volt, mint régen, de a szeme nem volt épelméjű, nem volt emberi.
Lundy korábban a priccsre kötözte négy erős szíjjal. Mellénél, hasánál, combjánál és lábfejénél. A kötés nyomai még látszottak Farrellen. Bevágódtak ingébe és alsónadrágjába, húsába és izmaiba, elég mélyen ahhoz, hogy kivillantsák puszta fehér bordáit. És véres volt. Nagyon véres volt. De Farrell nem törődött vele.
- Elszakítottam a szíjakat - mondta. Rámosolygott Lundyre. - A hölgy szólított engem, és én elszakítottam a szíjakat.
Elindult a széf felé, a kabin sarkába. Lundy nyelt egyet, és kiráncigálta magát valami hideg, fekete felhőből, és rávette lábait, hogy megmozduljanak.
Jackie Smith szólalt meg halkan:
- Nyugalom, Pici. A hölgy nem szeret a széfben lenni. Fázik, és ki akar jönni.
Lundy hátranézett a válla fölött. Smith áthajolt az ülés felett, és a kábítópisztolyt kivéve tokjából a pilótaülésre támasztotta. Halvány, zöld szeme távoli, álmodozó izzással égett, de Lundynek több esze volt, semhogy bízott volna benne.
Monoton hangon válaszolt:
- Tehát láttad a nőt.
- Nem. Nem láttam, de hallottam. - Smith vastag ajkai megrángtak és szétváltak. A lélegzet, amelyet közöttük beszívott, lassú és tompa volt.
Farrell térdre ereszkedett a széf mellett. Kezét rátette üresen csillogó lapjára, és Lundy felé fordult. Sírt.
- Nyisd ki! Ki kell nyitnod! Ki akar jönni. Meg van rémülve.
Jackie Smith felemelte a pisztolyt, néhány milliméterrel csupán.
- Nyisd ki, Pici - suttogta. - Fázik odabent.
Lundy mozdulatlanul állt. Dőlt róla a veríték, és mégis hidegebb volt, mint egy béka hasa az esőben, és minden indok nélkül csak ennyit mondott rekedten:
- Nem. Melege van. Nem tud lélegezni odabenn. Melege van. - Aztán hátrakapta fejét és üvöltött egyet. Megfordult, szemben Smithszel, bizonytalanul, mégis szilárdan, és elindult felé.
Smith csúf arca megvonaglott, mintha sírni akarna.
- Pici! Nem akarlak lelőni. Nyisd ki a széfet!
Lundy csak azt mondta:
- Te átkozott hülye! - de egészen halkan, és továbbment felé. Smith elhúzta a ravaszt.
A kábítótűk Lundyt mellen találták. Nem fájtak nagyon. Csak maró szúrást érzett. Továbbhaladt. Bár nem volt értelme. Csak olyasvalami volt, amivel az idejét töltötte. Mögötte Farrell felvonyított egyszer, mint valami kölyökkutya, és keresztben rá feküdt a kis széfre. Nem mozdult többé. Lundy négykézlábra ereszkedett, és tétován kinyúlt az irányítóberendezés felé. Jackie Smith homályos, zöld szemével figyelte. Teljesen váratlanul Vas Mike felmondta a szolgálatot.
A műszerfal kék lángkitörésben merült el. Fénye és heve hátrataszította Lundyt. Valami sziszegett és vijjogott, és az űrhajó táncolni kezdett, mint a falevél a szélviharban. Az automatikus biztonsági berendezés leállította a rakétákat.
Az űrhajó zuhanni kezdett.
Smith mondott valamit, ami a "hölgyre" emlékeztetett, és összezsugorodott székében. Lundy kezével megdörzsölte arcát. Arcvonásai elmosódtak, együgyűekké váltak. Sötét szemei kifejezéstelenek voltak.
Az ingadozó padlón elkezdett kúszni a széf felé.
A felhők odakinn meghasadtak, szétváltak a hajó orránál, és hamarosan már csak a víz látszott. A fekete, csöndes, dagály nélküli víz, amelyet kis szigetek pettyeztek, úszó gizgazokból, amelyek izegtek-mozogtak, saját életük és akaratuk folytán.
És csak a fekete víz volt ott, egyre közelebb rohant.
Lundy nem törődött vele. Átkúszott Farrell vérén; és ezzel sem törődött. Visszatolta Farrell testét, neki a fülke falának, s elkezdett kaparászni a széf fényes falán, olyan zajt keltve, mint valami kutya, akit kizártak, és akinek nem tetszik a dolog.
A hajó rettenetes erővel ütődött neki a víznek. Szökőkútként csapott fel az ár, halotti fehéren a fekete tenger ellentétében, aztán visszazuhant és összezárult. Aztán a hullámok is elsimultak.
Sötétzöld tengeri növény-szigetek tekeredtek meg görbén maguk körül, apró tengeri sárkányok egy raja lengette meg gyöngyösen szikrázó szárnyát és kezdett halászni, s egyikük sem törődött a hajóval, mely lassan alájuk merült.
Lundy sem törődött vele, aki eszméletlenül hevert a szigetelt kabinban, teste a széfnek szorult, és a könnyei az izzadsággal együtt száradtak fel borostás orcáin.
II.
Az első, amit Lundy érzékelt, a csöndesség volt. Halotti érzés, mintha minden teremtett lény abbahagyta volna a lélegzést.
Aztán a saját testét érzékelte. Pokolian fájt, és forró volt, és nem esett neki jól az a sűrű, fojtó levegő, amit kapott. Lundy ülő helyzetbe tornászta fel magát, és megpróbálta agyát beindítani. Nehéz munka volt, mert mintha valaki fejszével négyfelé hasította volna a fejét.
A fülkében nem volt igazán sötét. A hajóablakokon át ingatag, ezüstös fény szivárgott be, szinte a holdfényhez hasonlóan. Lundy egészen jól látott. Látta, hogy Farrell teste elterül a padlón, és egy csomó ócskavasat is látott, ami valaha műszer volt.
És látta a széfet is.
Hosszú ideig nézte. Bár nem volt mit látni. Csak egy üres széf, amelyben semmi sem volt, és egy fekete kendő, amely a padlóra hullott.
- Ó, istenem! - suttogta Lundy. - Ó, istenem!
Minden egyszerre támadt ekkor rá. Semmit nem érzett, csak a gyomrát, és a gyomra jól be volt ágyazva. De nagyon igyekezett kifordulni. Aztán a görcsök megszűntek, és akkor Lundy meghallotta a kopogtatást.
Nem volt nagyon hangos. Lassú, könnyű ritmusa volt, mintha a kopogtatónak rengeteg ideje lett volna, és mintha nem törődött volna azzal, mikor hallják meg. A légzsilip fala mögül jött.
Lundy felállt. Lassan és hidegen, mint a béka hasa, és olyan fehéren. Ajkai lehúzódtak fogairól, és úgy is maradtak, dermedten.
A kopogás folytatódott. Valami álmos zaj. Az a fickó odakint ráért. Valamikor úgyis kinyílik az a bezárt ajtó, ő tud várni. Ő nem siet. Neki sohasem sietős.
Lundy körülnézett a kabinban. Nem szólalt meg. Oldalt kinézett a hajóablakon. Odakint víz volt. A Vénusz fekete tengervize: tiszta és fekete, mint a sötét éjszaka.
A homok simán szétterült a hajó előtt. Az ezüstös fény fölé emelkedett. Valami foszforeszkáló fény, akár a holdvilág, s enyhén zöldes árnyalatú.
Fekete tengervíz. Ezüsthomok. A fickó meg csak kopogott az ajtón. Lassan és könnyedén. Türelmesen. Egy-kettő. Egy-kettő. Csaknem egy ütemben Lundy szívével. Lundy a belső kabinba ment, szilárdan lépdelve. Óvatosan körülnézett, aztán visszament. Megállt a zárófal mellett.
- Oké, Jackie - mondta. - Csak egy perc. Csak egy perc, fiam.
Aztán megfordult, és nagyon gyorsan odament az egyik rekeszhez, és kiemelt egy üveget a védőrács mögül, felemelte. Mindkét kezére szükség volt.
Aztán elejtette az üveget, és mozdulatlanul álldogált, sehová sem tekintve, amíg a remegés megszűnt. Aztán lehúzta a szögről légmentes ruháját, és felöltötte. Arca szürke és üres volt.
Magához vette az összes oxigénpalackot, amennyit csak elbírt, a vésztartalékot is, és az orvosi felszerelésből kivette az összes benzedrint. Az élénkítőszerből a legnagyobb lehetséges adagot magához vette, a pálinka mellé, mielőtt lezárta sisakját. Nem törődött a kábítópisztollyal. Viszont elvette a két szolgálati fegyvert - a sajátját és Smithét. A finom kopogás nem szűnt meg.
Egy darabig ott állt, a nyitott széfet nézte, és a mellé hullott fekete kendőt. Valami kegyetlen vonás jelent meg az arcán. Az izmok összeszorultak, megrángtak és kifeszültek, és rettenetes türelem érzése kerítette hatalmába.
Hogy víz alá került, aligha zavarhatta a külső térből származó Dolgot. Kinyúlt és felemelte a sűrű szövésű fémhálót a kampójáról, és övére erősítette. Aztán odament és kinyitotta a légzsilipet.
Fekete víz ömlött be, körülölelte nehezékkel ellátott csizmáit, aztán az ajtó szélesre tárult, és Jackie Smith jött be.
Az elárasztott zsilipkamrában várt eddig. Nekiütve csizmáit a belső ajtónak jött be, a tenger lassú lélegzetvételével együtt. Most a víz leszorította lábát, és hátulról megemelte, úgyhogy bejöhetett és megállt, Lundyre bámulva. Zöld szemű, nagydarab, szőke férfi, nyitott, fekete köpenye alatt fehér kötésekkel, és Lundyre bámult. Nem sokáig. Csak egy másodpercig. De ez elég hosszú volt.
Lundy a harmadik üvöltés után abbahagyta. Abba kellett hagynia, mert tudta, különben sosem hagyná abba. De ekkor már a fekete ár elsöpörte Jackie Smitht a szemközti fal felé, és elfedte arcát.
- Ó, uramisten - suttogta Lundy. - Ó, uramisten, vajon mit látott, mielőtt megfulladt?
Senki sem válaszolt. A fekete víz lökdösni kezdte Lundyt, egyre magasabbra emelkedett, megpróbálta átsodorni Jackie Smith-hez. Lundy ajka rángani kezdett.
Alsó ajkába harapott, csendet parancsolt torkának is. Futni kezdett, ügyetlenül, a víz ellen küzdve, aztán azzal is felhagyott. Kiment, nem is nézett vissza, át az elárasztott zsilipkamrába. Az ajtó önműködően becsukódott mögötte.
Kiment a tömör, ezüstöszöld homokon át, lenyelve a vért, amely a szájában összegyűlt és fojtogatta.
Nem sietett. Hosszú, hosszú ideig kellett gyalogolnia. Abból a helyzetből ítélve, amelyben a hajó volt, mielőtt lezuhant; el kell jutnia a partra - hacsak a Dolog nem hat máris úgy rá, hogy a műszereken lévő számok nem is léteznek a valóságban.
Ellenőrizte az irány helyességét, beállította a nyomásszabályozót űrruhájában, és tovább bandukolt a kísérteties tenger alatti holdfényben. Nem volt nehéz a gyaloglás. Ha nem zuhan szakadékba valahol, vagy nem találkozik valami túl kezelhetetlen dologgal, vagy nem szolgál táplálékul valami éhes vénuszi növény számára, akkor életben marad, hogy szembenézzen a Nagyfőnökkel a főhadiszálláson, és elmondhatja neki, hogy két ember meghalt, a hajó elveszett, és a feladat elúszott, mindennek vége.
Gyönyörű volt minden idelent. Mint azok az álomvilágok, amelyeket az ember akkor lát, ha kábítószert szedett, vagy delirál. A foszforeszkáló fény felúszott a fekete vízben, és a hideg tűz lebegő örvényeiben táncolt. A halak, furcsa, bohókás, gyémántszemű kis lények suhantak el Lundy mellett hirtelen színlövedékek gyanánt, és a tengeri növények fiatal erdőkként meredeztek, megosztották a fekete vizet és a foszforeszkáló világítást, a kék, bíbor, zöld és ezüst égő foltjaival tarkázták.
Virágok. Lundy egyszer túl közel ment némelyikhez. A virágok kinyúltak utána, és kerek szájukat nyitogatták, amelyek tele voltak tüskékkel, és éhesen tátogtak utána. A halak messze kikerülték őket. Egy idő után Lundy is.
Félóránál nem gyalogolt többet, amikor kiért az útra.
Teljesen jó út volt, amely a homokon át haladt. Néhol megszakadt, egy-egy nagy kő félretolódott vagy felbillent, de mégis csak jó út volt, amely valahová vezetett.
Lundy csak állt, a hideg fel-le futkosott a hátán. Már hallott hasonló dolgokról. Senki sem tudott még túl sokat a Vénuszról. Fiatal, kemény, elátkozott bolygó volt, és a ravaszkodó tudományos embereket igen hamar faron billentette.
De még egy fiatal bolygónak is hosszú a múltja, és mesék kezdenek terjedni róla. Legendák, dalok, népmesék. Az eléggé elfogadott tény volt, hogy a Vénusz felszínének nagy része, amely most víz alatt volt, valaha szárazföld lehetett, és megfordítva. Az öreglánynak megvoltak a maga kis szeszélyei, míg állandó arcának előzetes kikészítését elvégezte.
Tehát valamikor régen ez az út átszelt egy síkságot a forró, gyöngyszürke ég alatt, amely valahová vezetett. Valószínűleg karavánok haladtak rajta a tengerpartról. Fűszerbálák és pókselyem és vakhival teli hordók a Nahali nádvágóktól, és a Felhőemberek felföldjeiről származó ezüsthajú lányok haladtak el a mogorva-zöld lihafák alatt, hogy gazdát cseréljenek.
Most az út villódzó homokon át vezetett, a csöndes, fekete víz alatt. Csak magas tengeri növények fához hasonló vegetációi szegélyezték, amelyeknek világló, éhes virágaik voltak, és ezen az úton csak gyémántszemű kis halak közlekedtek. De az út még mindig ott volt, még mindig készen volt, még mindig tartott valamerre.
Így hát az út most arra tartott, amerre Lundy. Valahol valószínűleg elkanyarodott, és most megfordult, hogy szembetalálkozzék vele. Lundy lenyalta a hideg verítéket a szája széléről, és rálépett az útra.
Lassan, óvatosan lépkedett, mint olyasvalaki, aki egyedül megy végig egy templom főhajójában.
Hosszú ideig gyalogolt az úton. Az út szélén a tengeri növényzet dúsabban burjánzott. Mintha az út egyenesen ebbe a sűrű erdőbe vezetett volna, amely mindkét oldalon olyan messze elnyúlt, ameddig Lundy csak ellátott. És örült az útnak. Széles volt, és ha középen maradt, a virágok nem érhették el.
Odakint sötétebb lett, mert a növények eltakarták a homokot. Akármitől is keletkezett a foszforeszkálás az előbb, de itt elhalt, és hamarosan olyan sötét lett, hogy Lundynek be kellett kapcsolnia a sisakja tetején lévő lámpát. A fénypászma szélén látta, hogy a tengeri gyomok páfránylevélzete lustán himbálódzik a tenger lélegzésének ütemére.
A virágok itt élénkebb színűek voltak. Mint a lámpások, úgy függtek a fekete vízben, s mintha a bennük égő fény önmagukból táplálkozott volna. Halványpiros, méregsárga, és hidegen gyűlölködő kék lámpások.
Lundynek nem tetszettek.
A növényzet egyre sűrűbb lett, egyre közelebb húzódott. Kitüremkedtek, elhajoltak gyökerükről, a kőszegély szélén túlra. A virágok kitátották ragyogó, éhes szájukat, és mohón kinyúltak Lundy után.
Csak kinyúltak, de nem érintették meg. Még nem.
Fáradt volt. A pálinka és a benzedrin hatása lassan eltűnt benne. Kicserélte az oxigénpalackját. Ez segített, de nem sokat. Még több élénkítőt szedett be, de félt túlzásba vinni, mert nagyon megerőlteti a szívet. Lábai elzsibbadtak.
Hosszú ideje nem aludt. Nem volt gyerekjáték Farrell nyomára bukkanni, elkapni őt és a Dolgot - meg egyenesen pokoli nehéz volt. És Lundy is csak ember volt. Fáradt volt. Elgyötört. Félig agyonvert. Kikészült teljesen.
Leült és pihent egy kicsit, közben kikapcsolta a világítást, hogy kímélje az elemet. A virágok szemmel tartották, parázslottak a sötétben. Becsukta szemét, de így is érezte, hogy figyelik és várakoznak. Egy-két perc múlva felállt és továbbment.
A növényzet egyre sűrűbb lett, magasabb, és virágoktól súlyosabb.
Még több benzedrint vett be, legfeljebb rámegy a szíve. A sisaklámpa fénye hideg, fehér alagutat vágott a sötétségen át. Követte a fényt, gyorsabban lépkedett. A páfrányszerű levelek messze felette találkoztak és összeakaszkodtak, bezárták. A virágok behajoltak az alagútba. Szirmaik majdnem súrolták. Húsos szirmok, éhesek és elevenek.
Rohanni kezdett, át a keréknyomokon és az út kikoptatott darabjain, az úton, amely még mindig vezetett valamerre, a fekete tenger alatt.
Lundy esetlenül futott hosszú ideig a sötét és nyomasztó falak között. A virágok közelebb nyomultak. Elég közel húzódtak ahhoz, hogy elkapják űrruháját, mint kezek, amelyek utánakapnak, elcsúsznak, s megint megmarkolják. Elkezdte a lángpisztolyt használni.
Sok növényt égetett le ily módon. A növényeknek ez nem tetszett. Elkezdtek ingadozni gyökerükön, befelé és lefelé a feje feletti csipkés szövevényről. Fájdalmat okozott a növényeknek. Haragosak voltak. Lundy csak rohant, és könnyek nélkül zokogott.
Az út tett be neki. Hirtelen elgáncsolta, figyelmeztetés nélkül. Simán futott előre a növények alagútja alatt, aztán hatalmas kőtömbök zűrzavaros halmazává változott, mintha egy óriásgyerek dobálta volna szét építőköveit.
És a növények sok helyet találtak maguknak, hogy megkapaszkodjanak.
Lundy megbotlott és elesett, beütötte fejét sisakja hátuljába. Egy pillanatra ragyogó fény villant fel. Aztán a fény megszűnt, és rádöbbent, hogy valami érintkezési hiba következett be, mert a lámpája nem működik.
Átkúszott egy nagy, félrebillent tömbön. A virágok fényesen izzottak a sötétben. Fényesen és közel. Nagyon közel. Lundy kinyitotta száját. Csak rekedt, állati vinnyogás hagyta el a torkát. Még kezében volt a lángpisztoly. Néhányszor elsütötte, aztán feljutott a kőtömb tetejére, hasra feküdt.
Tudta, hogy mindennek vége, mert meg sem tud moccanni már.
A ragyogó virágok lejjebb ereszkedtek a sötétben. Lundy csak feküdt és nézte őket. Arca egészen üres volt. Sötét szemében azonban ott ült a makacs gyűlölet, de semmi más.
Figyelte, hogyan zárják körül a virágok űrruháját, s látnak munkához. Aztán fentről, a sötét, szoros alagúton keresztül meglátta a fényt.
Úgy villant fel hirtelen, mint a villám. Forró, fényes aranyvillám csapott le, mint valami meglengetett zászló az út végében.
Megvilágította a várost és a kis menetet, mely kijött onnan.
Lundy egyáltalán nem hitte el. Már félig holt volt, elméje testétől elszabadulva kóválygott, és kezdett sötét felhőkbe burkolózni.
Az aranyló fény elhalt, aztán még kétszer felvillant, ritmikusan. Az út megint simán futott tovább a növényalagútban, egyenesen át egy keskeny síkságon. Mögötte emelkedett a város.
Lundy nem látott sokat belőle a növények miatt. De nagy városnak látszott. Fal vette körül, halvány rózsaszínnel erezett zöld márványból, amelynek szélét simára koptatta a víz évszázadok alatt. Fényezetlen aranyból való széles kapuk is voltak, amelyek aranypántokon fordultak, és nyitva voltak. Mögöttük volt egy hatalmas tér, amely felhőszürke kvarccal volt kikövezve, és a körülötte emelkedő épületek olyanok voltak, mint azok a kastélyok, amelyekre Lundy a Földről és gyermekkorából emlékezett, amikor néha naplementekor a felhők oly különösen tornyosultak.
Ilyen volt az egész hely, az áradó, aranyos fényözönben. Felhőkakukkvár napnyugtakor. Távoli, szépségben álmodó, a fekete víz úgy vonva föléje, mint valami fátyol valami, ami sosem pusztult el, mert sosem létezett.
A lények, akik kijöttek az aranykapuk mögül, le az úton, olyanok voltak, mint apró felhőfoszlányok, amelyeket valami hideg, kóbor szellő szakított le és elhajtott a fénytől. Lundy felé sodródtak. Úgy látszott, nem mozognak gyorsan, de mégis sebeseknek kellett lenniük, mert egészen hirtelen a növények között teremtek. Sokan voltak, talán negyvenen vagy ötvenen is. Három-négy láb magasak lehettek, s mind egyformán szomorú, kékesszürke, az alkonyathoz hasonló színűek voltak.
Lundy nem látta, mifélék voltak. Halványan ember formájúak, enyhén uszonyosak és felsejlett még valami, de nem tudta pontosan meghatározni.
De hirtelen elvesztette elővigyázatosságát. Az agyára omló puha, fekete függöny kilyukadt, és rettegés tódult be rajta sikoltozva. Érezte, hogyan mozog űrruhája, ahogy a virágok rángatják és rágják, mintha máris a bórét rágnák.
Érezte, hideg veríték itatja át egész testét. Egy percen belül betódul a tengervíz, és aztán…
Lundy küzdeni kezdett. Ajkai felhúzódtak fogairól, de nem csapott semmiféle zajt, csak nehéz lihegése hallatszott. Szembeszállt a virágokkal, részben a lángpisztoly segítségével, részben puszta kézzel. Nem volt ebben már semmi számítás, semmi tervszerűség. Csak az állat utolsó, vak küzdelme, az állaté, amely nem akar megdögleni.
A virágok fogva tartották. Összeszorították, lenyomták, beborították a pusztulás gyönyörű, égő szirmai. Sokat levágott közülük, de egyre többen lettek. Lundy nem sokáig harcolhatott.
Háton feküdt, térdét felhúzta görcsösen és mereven, az izzadság elvakította, szíve ugrált, mint a gőzkalapács. Hidegen és feszülten várakozott.
És ekkor a virágok elmentek.
Nem önszántukból. Vonakodva engedték el, visszahúzódtak, és vicsorogtak, mint a macskák, ha az orruk elől egy kövér egeret elvesznek, még mindig támadást színlelve. De elmentek.
Lundy közelebb jutott ahhoz, hogy végleg feladja a játszmát, mint valaha életében. Most érezte, olyan, akár a mosogatórongy. Szívdobogása időnként megállt, testét mintha dróton rángatták volna. Aztán valami ködön keresztül, ami lehetett veríték is, de könny is, a másvilág küszöbén még innen, megpillantotta a kis, kékesszürke lényeket, akik lebámultak rá.
Felhőként lebegtek felette, remegő, finom hártyáikkal tartották magukat egyensúlyban, mint amikor a madarak szárnyukon egyensúlyoznak szeles időben. A hártyák a karok és lábak között feszültek, mint vékony, lapos úszóhártyák. A lábuk végén szívókorongok voltak, ott, ahol a lábfejnek kellett volna lennie.
Testük finom és törékeny volt, és határozottan nőies, anélkül hogy ennek bármilyen emberi jellegzetessége lett volna. Gyönyörűek voltak: semmihez sem hasonlítottak, amit Lundy valaha is látott, vagy amiről álmodni is merészelt volna, de gyönyörűek voltak.
Volt arcuk is. Különös, apró koboldarcuk. Orruk kerek volt, és kicsi, és nagyon aranyos, de legjellegzetesebb vonásuk a szemük volt.
Hatalmas, kerek aranyszemük volt, sötétbarna pupillával. Lágy szemek, jóságosak és kíváncsiak, szinte megríkatták Lundyt, s annyira megijesztették, majd beleőrült.
A virágok továbbra is reménykedve tekergőztek körös-körül. Amikor egyikük túl közel került Lundyhez, az egyik kis ember gyengéden rápaskolt, akárcsak valami ölebre, és elkergette.
- Élsz?
III.
Lundy nem lepődött meg a telepatikus hang hallatára. A gondolatok útján történd kommunikáció a beszédnél elterjedtebb és sokkal egyszerűbb volt a lakott világ számos pontján. A Különlegesek alaposan kiképezték rá embereiket.
- Élek, és köszönöm nektek.
Volt valami az általa megérintett agy természetében, ami meglepte. Ilyesmivel még sosem találkozott.
Kissé bizonytalanul feltápászkodott.
- Éppen idejében érkeztetek. Honnan tudtátok, hogy itt vagyok?
- Félelemgondolataid hoztak minket ide. Tudjuk, mit jelent félni. Így hát idejöttünk.
- Nem tudok mást mondani, mint hogy köszönöm.
- Hát persze hogy segítettünk! Miért ne tettük volna? Nem kell megköszönnöd.
Lundy ránézett a homályban morcosan égő virágokra.
- Hogyan lehetséges, hogy ti parancsolni tudtok nekik? Titeket miért nem…
- De hát nem emberevők! Nem úgy mint… a Mások. - Ebben a gondolatban tiszta, hideg rettegés volt.
- Kannibálok. - Lundy felnézett a kecses szürkéskék női lények felhőjére. Bőre dideregni kezdett és megfeszült.
Lágy, aranyszínű szemük lemosolygott rá.
- Igen, mi különbözünk tőled. De éppen így különbözünk a halaktól is. Mire gondolsz? A növekvő fényes dolgok: növények, igen, ezek a rokonaink.
Rokonok, gondolta Lundy. Hát igen. Körülbelül úgy, ahogyan mi az állatok rokonai vagyunk. Növények. Az élő növények nem jelentettek újdonságot a Vénuszon. Miért ne lehetnének gondolkodó növények is? Növények, amelyek maguk után húzzák gyökerüket, és szomorú, lágy tekintettel figyelnek.
- Menjünk el innen - mondta Lundy.
Végigmentek a sötét alagúton, ki az útra, és a virágok mohón szaglászták Lundyt, mint az éhes kutyák, de nem érintették meg. Elindult a keskeny térségen keresztül, a növénynők felhőként sodródtak körülötte. Tengeri növények. Kis tengeri moszatok, amelyek beszélnek az emberhez. Lundy furán érezte magát.
A várostól is furán érezte magát. Sötét volt, amikor először meglátta a síkságról, csak a homok holdfénycsillámlása világította meg. Nagy város volt, messze elnyúlt magas falai mögött. Nagy volt, hallgatag és nagyon régi, és ott várt az út végén.
Érdekes módon sokkal valószerűbbnek tűnt a homályos megvilágításban. Lundy egy pillanatra megfeledkezett a vízről. Olyan volt, mintha egy alvó város felé menne a holdfényben, érezte a titkos, enyhén ellenséges erőt, amely ott rejtőzött elzárva, míg aztán hajnalkor…
Csak e fölött a város fölött sosem hajnalodik. Sosem, soha többé. Lundy hirtelen el akart futni.
- Ne félj! Itt lakunk. Biztonságos hely.
Lundy idegesen rázta a fejét: Egészen hirtelen a vakító fény ismét fellángolt, három szabályos villanásban. Úgy tűnt, valahonnan jobbról jön, a föld alatti hegyvonulat felől. Lundy érezte, hogy a homok enyhén megremeg. Valami vulkáni mozgás talán, amely megnyílt, ahogyan a homok megsüllyedt.
Az aranyló fény ismét megváltoztatta a várost. Felhőkakukkvár napnyugtakor - olyan hely, ahol az álmok valóra válnak.
Amikor átment a kapun, meg volt döbbenve, nem félt. Aztán, amint a téren állt, és feltekintett a nagy, homályos épületekre, egy gondolat csapódott Is hozzá az apró női növények felhőjéből.
- Biztonságos volt. Boldog hely volt, míg az a Nő nem jött. Hosszú perc telt el, míg Lundy visszakérdezett:
- Nő?
- Mi nem láttuk. De a társaink igen. Egy kis idővel ezelőtt érkezett, átment az utcákon, és az összes társunk elhagyott bennünket, hogy őt kövesse. Azt mondják, az a nő mindnyájunknál szebb, és…
- És a szemét lesüti, és nekik meg kell nézniük. A szemébe kell nézniük, különben megbolondulnak, így hát követik.
A szomorú kis kékesszürke felhő meglebbent a sötét vízben. Aranyos szemek tekintettek le rá.
- Honnan tudod? Te is őt követed?
Lundy mély, lassú lélegzetet vett. Tenyere nedves lett.
- Igen. Igen, én is őt követtem.
- Érezzük, mit gondolsz. - Lejöttek hozzá egészen közel. Finom hártyáik úgy lebegtek, mint a tündérszárnyak. Aranyszemük hatalmas volt, lágy és könyörgő. - Tudsz rajtunk segíteni? Vissza tudod hozni nekünk a társainkat? Mindent elfelejtettek. Ha a Mások esetleg eljönnek…
- A Mások?
Lundy agya esztelen, rettenetes félelemben dermedt meg. Képek úsztak át rajta. Homályos, óriási, lidércnyomásos álmok…
- Eljönnek, meglovagolják azokat az áramlatokat, amelyek a hegyek forró hasadékai és a hideg mélységek között haladnak. Felfalnak. Elpusztítanak. - Az apró női lények hirtelen úgy megrázkódtak, mint a levelek a szélrohamban.
- Elrejtőzünk előlük az épületekben. Távol tudjuk őket tartani, távol a magvainktól és az új kicsinyeinktől. De a párjaink elfelejtettek mindent. Ha a Mások megjönnek, miközben ők követik azt a nőt, odakint, távot a biztonságtól, mindannyiukat meg fogják ölni. Mi pedig egyedül maradunk, és nem lesz több mag a mi számunkra, és nem lesznek többé kicsinyeink.
Egészen közel tolongtak hozzá, megérintették apró, kékesszürke uszonyaikkal.
- Tudsz rajtunk segíteni? Ó, segítesz rajtunk?
Lundy lehunyta szemét. Szája megrángott, aztán összeszorította ajkait. Amikor újra kinyitotta szemét, olyan metsző volt, mint a gyémánt.
- Segíteni fogok nektek - mondta -, vagy meghalok, míg megpróbálom.
Sötét volt a nagy téren, csak a halvány homoksugárzás hatolt át a kapukon. Egy darabig a kis kékesszürke női lények még körülötte szorongtak mozdulatlanul, de együtt ringtak könnyedén, a tenger ritmusának megfelelően.
Aztán elrugaszkodtak tőle, kifelé, a remény vad fellángolásában - és Lundy csak állt ott, tátott szájjal, rájuk bámulva.
Már nem voltak kékesszürkék. Hirtelen felparázslottak, szárnyuk és finom, törékeny testük halványzölddé vált, és mögötte élet lüktetett. És kivirágoztak. A hosszú, finom, élő szirmok bizonyára össze voltak húzódva eddig, mint a nebáncsvirág szirmai, amíg szomorú, kékesszürke színük volt. Most azonban kis fejük körül valóságos lángkorona csapott fel.
Kék, skarlátpiros és arany, pipacspiros, lila és lángszínű, ezüstösen fehér és meleg rózsaszín, mint a reggeli felhő, s mindez a fekete vízben kavarogva. Áradt a sok szín az apró, zöld testekből, amelyek forogtak-peregtek a sötét, álmodozó épületek előterében, mint a pillangók, amelyek valamikor itt röpködtek, mielőtt még a napfény örökre nem veszett el. Aztán hirtelen megálltak. Mozdulatlanul sodródtak a vízben, színük elhalványodott. Lundy megkérdezte:
- Hol vannak?
- A városban legbelül, az itteni házakon túl, azokban az utcákban, ahová csak a kíváncsi fiatalok mennek. Ó, hozd vissza őket! Kérünk, hozd vissza őket!
Otthagyta őket, amint a hatalmas, sötét téren lebegtek, és továbbment, be a városba. Lesétált a széles; kövezett utcákon, amelyeket keréknyomok vágtak fel, és mélyedést vágtak bele a szandálos lábak nemzedékei. A nagy, vízmosta épületek mindkét oldalon magasra emelkedtek, s a távoli vulkánkitörés kóbor fénye időnként megvilágította őket. Az ablaknyílásokat, az egész vénuszi építkezésre jellemző módon márvány- és féldrágakő rács takarta, amelyet bonyolult módon, kézzel törtek át, akár az ékszereket. A nagy aranyajtók nyitva álltak épségben maradt sarokpántjaikon. Az ajtókon át Lundy bepillanthatott az apró növényemberek életébe.
Egyes házakban az alsó emeletet homok borította. Növényasszonyok lebegtek védően fölöttük, elsimították a homokot, ha a víz felkavarta. Lundy kitalálta, hogy itt őrzik a magvakat.
Más helyeken az apró virágok egész telepeit találta, még homokba gyökerezve; halvány, tavaszi, ködös zöld a homályban. Türelmes sorokban ültek, pasztellszínű gyermekkoronájukat bólogatva, és komolyan játszadoztak színes gyomokkal és kavicsokkal. Itt is növényasszonyok őrködtek, és felügyeltek szeretetteljesen.
Lundy többször látott fiatal palántacsoportokat, amelyek már elszabadultak a homokról, az asszonylények megtanították őket úszni, s úgy bukdácsoltak a fekete vízben, mint a színes virágszirmok a tavaszi szélben.
Az összes nő egyforma volt, szomorú kékesszürke, rügyeik elrejtve.
És így is maradnak, hacsak ő, Lundy be nem fejezi azt a munkát, amellyel a Különlegesek megbízták. De idáig még nem volt elég nagy a feladat.
Farrell jutott eszébe, akinek lefoszlott a hús a csontjairól, de nem érezte, mert csak Rá tudott gondolni. Jackie Smith, aki megfulladt egy elárasztott zsilipben, mert ő ki akart szabadulni, és mert segített neki ebben.
Hát ez a Lundy gyerek annyival több volna, mint Farrell és Smith és az összes többiek, akik belebolondultak? Elég ügyes ahhoz, hogy a Vámpír Cselvetést hálóba fogja, és ne bolonduljon bele?
Lundy nem érezte magát ilyen ügyesnek. Közel sem.
Különböző dolgok jutottak eszébe. Az első pillanat, amikor a Dolgot hálóba fogta. A hajótörés előtti néhány pillanat, amikor meghallotta Őt, amint hallotta, hogy segítségért kiált a széfből. Jackie Smith arca, ahogyan a víz besodorta az elárasztott kamrába, és a saját kérdése, Lundyé - Ó, Istenem, mit láthatott, mielőtt megfulladt?
A nagy, hideg csomó megint visszatért Lundy gyomrába, de most már sarkantyúi is voltak.
Maga mögött hagyta a telepet, végigment az üres utcákon, amelyeket bevilágított a vulkánkitörések ütemes fénye. Itt már romok is voltak. A járdák megrepedtek és felkunkorodtak, tornyok dőltek le, a kőből faragott zsaluk széthasadtak. Egész falrészek dőltek be néhol, s a legtöbb aranyajtó megrongálódott, tárva-nyitva állt vagy teljesen eltűnt.
Halott város. Annyira halott és csöndes, hogy nem lehet együtt lélegezni vele, és olyan régi, hogy beleborzongott az ember.
Csodálatos hely arra, hogy megőrüljön itt az ember, miközben egy álmot követ. Hosszú idő múltán pillantotta meg őket Lundy - a kis moszathölgyek párjait. Hosszú, hosszú vonulatban haladtak, akár a költöző madarak, a sötét, ledőlt tornyok közt kanyarogva.
Olyanok voltak, mint asszonyaik. Egy kicsit nagyobbak, egy kicsit durvábbak, erős, sötétzöld testük volt, és ragyogó bóbitájuk. Aranyszemüket olyasvalamire függesztették, amit Lundy nem látott, és olyan kifejezésük volt, mint Lucifer szemének, ha vágyódva lesi a mennyország kapuját.
Lundy futni kezdett a vízzel szemben, elvesztette egyensúlyát, és elesett. Mintha valaki erősen meglökte volna. Amikor megpróbált felállni, a kéz keményen eltaszította megint. Lecsatolta a hálót övéről, keze hideg volt, mint a döglött hal. A kitörés fénye állandóbb lett, és erősebb is.
A kis hím lények vonulása hirtelen megtört, mintha ostorral vágtak volna végig rajtuk, és Lundy már tudta, mi történt.
A városban valami áramlat emelkedett fel. Felemelkedett, mint a forró, fehér szelek, amelyek valamikor berontottak süvöltve a tenger felöl, s meghozták az esőt. "Meglovagolják azokat az áramlatokat, amelyek a hegyek forró hasadékai és a hideg mélységek között haladnak. Felfalnak. Elpusztítanak." A Mások. A Mások, akik kannibálok…
Ő pedig a növényférfiak fénylő menetét a tornyok között vezeti, és az utcákon valami áramlat keletkezett.
Lundy felállt. Kiegyensúlyozta az áramlat lökéseit, és futott a menet után. Ügyetlenül szaladt a vízben, ólomtalpú csizmájában. Megpróbálta bemérni, hol lehet Ő - vagy a Dolog, abból, merre néznek a növényférfiak.
A forró fény még jobban felvillant. A víz húzta-vonta. Egyszer visszanézett, de semmit sem látott a tornyok közötti árnyékban. Félt.
Kirázta a hálót, és nagyon félt.
Furcsa volt, hogy a Dolog - vagy Ő - nem látta meg. Furcsa volt, hogy a Dolog nem érzékeli az ő agyát, igaz, erősen próbálta le is zárni előtte. De Lundy nem volt valami nagy tárgy odalent, a falak árnyékában, és ennyi agy számára tüneményt kelteni bizonyára még olyan kivételes lény számára is megerőltető, mint amilyen a Dolog, amely a külső térből érkezett.
Egyszer már szerencséje volt, amikor elkapták Farrellt. Azért imádkozott, hogy most is sikerüljön.
Most is sikerült, bár nem volt benne sok köszönet.
Az áramlat elkapta a menetet és lehúzta, egészen közel Lundyhez. Figyelte a szemüket. A Nő még mindig vezette őket. Anyagi teste volt, még akkor is, ha ő nem láthatta, és az áramlat őt is el kell, hogy kapja, bármilyen kicsi.
Gyorsan kivetette a hálóját.
A háló szétterült a fekete vízben és sebesen visszajött, amikor behúzta, és valami volt benne. Valami aprót, hengeres alakút és gonoszast. Valami elevent.
Szorosra húzta a hálót, az ideges izgalomtól reszketve és verítékezve. És a növényemberek támadásba lendültek.
Fénylő felhőben csaptak le rá. Aranyszemük égett. Nem volt bennük értelem. Agyuk sikoltott, zúgott ellene, valami alaktalan dühvel - és a Nő iránt érzett féltéssel.
Kis zöld uszonyaikkal csapkodták. Bóbitájuk izzott, forró, haragos és színes lángok, amelyek ragyogtak a sötét vízben. Nekirontottak a hálónak, hártyáikat szárnyakként feszítették neki a felemelkedő áramlatnak.
Lundy zömök, izmos kis fickó volt. Káromkodott, és úgy küzdött a hálóért, akár a farkas a kisbárányért. De így is elveszítette. Arcra esett a kavargó növényemberek dombja alatt, és ott feküdt, levegőért kapkodva, annyira ránehezedtek, és csak tarhajós ruhájának köszönhette, hogy laposra nem nyomták.
Látta, hogy elveszik a hálót. Nagy kört képeztek körülötte, mint valami méhraj, körben peregve az áradó vízben. Aranyszemükben szörnye, megrettent kifejezés ült.
Nem tudták kibontani a hálót. Lundy szorosra húzta és megerősítette, és a növényembereknek nem voltak ujjaik. Uszonyaikkal dörzsölgették és lökdösték; de nem tudták kiereszteni a Nőt.
Lundy négykézlábra állt. Az áramlás sebesebb lett. Dübörögve lezúdult a tornyok között, mint valami fekete szél, és magával sodorta a növényemberkék raját, akik még mindig a háló körül nyüzsögtek.
Akkor érkeztek meg a Mások.
IV.
Lundy már messziről látta őket. Egy darabig nem is hitt a szemének. Azt gondolta, bizonyára árnyak csupán, amelyeket a kitörés görcsös felvillanásai vetnek. Nekitámaszkodott egy épületnek, és ott állt és figyelt.
Állt, figyelt, és látta, hogy a rohanó áramlás közelebb hozza őket. Nem mozdult meg, csak száját nyitotta ki kissé, megpróbált lélegezni. Ott állt sóbálvánnyá válva, dermedten, mint a hullák.
Olyasminek tűntek, mint az óriásráják, amelyeket a Földön látott, csak ezek növények voltak. Nagy, sima moszatkörték, levelüket szárnyakként és áramlatnak fordították. Könnycseppszerű, hosszú testük valami uszonyféleségben végződött, amellyel kormányozták magukat, és karok helyett csápjaik voltak.
Sötét barnásvörös színük volt, mint az alvadt vérnek. A kitörés aranyvillogása megcsillantotta hideg szemüket. Megmutatta kerek szájüregüket, tele tűhegyes fogakkal, és a halálos csípésű csészéket hatalmas csápjaik alsó felén.
Azok a karok elég hosszúak és kemények voltak ahhoz; hogy akár egy űrhajó anyagát is átdöfjék. Lundy nem tudta, húsevők-e vagy sem, de ez nem számított most. Nem lesz rá gondja több, ha az egyik csáp meglegyinti.
A háló, amelyben Ő volt, kezdett távolodni tőle, és a Mások jöttek lefelé, az ő irányában. Még ha abba is akarta volna hagyni feladata teljesítését, akkor sem tudott volna sehol sem elrejtőzni ezekben a romos, ajtó nélküli épületekben.
Lundy teleeresztette ruháját az értékes oxigénnel, és csatlakozott azokhoz a lényekhez, amelyek ezt a pokolba tartó fekete áramlatot meglovagolták.
Mint egy buborékot, úgy kapta el a fekete, halott tornyok között, de nem elég gyorsan. Nem volt túlságosan nagy távolság közte és a moszatfélék között. Megpróbált úszni, hogy gyorsabban haladjon, de olyan volt ez, mintha egy evezős dingi próbálna versenyezni egy tizenhat méteres szluppokból álló flottával.
Látta a növényemberek raját maga előtt. Nem változtatták meg helyzetüket. Szökelltek-bukdácsoltak a vízben, kihasználták az áramlat erejét, úgyhogy Lundy be tudta érni őket.
De nem elég gyorsan. Majdnem nem elég gyorsan.
A pokoli az volt az egészben, hogy nem tudta, mit csinál, ha odaér. A háló a növényemberkékből álló gömb legbelsejében volt. Nem fogják megengedni, hogy elvegye. És ha meg is tenné, mi értelme lenne? Ezek akkor is követnék Őt, nincs elég eszük ahhoz sem, hogy elszökjenek a moszatvadállatok elől.
Hacsak… Egészen váratlanul jutott Lundy eszébe. Remény, megoldás. Majdnem akkor jutott eszébe, amikor már a vezető moszatlény a sarkában volt, és keményen lecsapott rá levél alakú szárnyaival.
Lundy áltati iszonnyal a hangjában felüvöltött, és vadul rugdalózni kezdett, még több levegőt eresztve ruhájába. Gyorsan felment, és a szárnyak súrolták csizmáját, de nem kapták el. Lundy átfordult, és lángpisztolyából egy teljes sorozatot beleeresztett a lénybe, pontosan a szemébe.
A lény verdesni, csapkodni kezdett, mint egy meglőtt madár. Az utána közvetlenül haladók belegabalyodtak, és aztán megálltak enni. Hamarosan rengetegen voltak, egymást lökdösték, és úgy harcoltak, mint egy csapat sirály egy hal felett. Lundy őrült tempóban úszott, és átkozta az ormótlan űrruhát.
De sok lény volt még, amely nem torpant meg, s akik megálltak, azok sem sokáig. Lundy rugdosott, erőlködött és izzadt. Meg volt rémülve. Annyira felfújta a ruhát, hogy majd megfulladt, s olyan volt így úszni, mint valami lidércnyomásos álomban, megkötözve.
Az áramlat itt fent mintha gyorsabban haladt volna. Gondolatait erős sugárba gyűjtötte, és a növényemberek rajzásának közepébe, a hálóba fogott lényre vetítette.
- Én ki tudlak szabadítani. Én vagyok az egyetlen, aki megteheti.
Egy hang válaszolt neki, agyából. A hangot már hallotta egyszer, a tönkrement tarhajó kabinjában. Olyan édes és piciny hangocska, mintha Hüvelyk Matyi szólongatná az édesanyját.
- Tudom. A gondolatom keresztezte a tiédet… - A tündérhangocska hirtelen megszakadt, mintha a fájdalomtól elfulladt volna. Nagyon halványan hallotta csak Lundy: - Nehéz! Nehéz! Lassú vagyok…
Valami tapasztalatain túli vágyódás döfte szíven Lundyt, mint egy halálra rémült gyermek kiáltása. És aztán a növényemberkék gömbje szétpattant, mintha valami szélvihar söpörte volna őket szét.
Lundy nézte őket, amint felébrednek, felocsúdnak álmukból.
Ő elment, és most nem tudták, miért vannak itt, vagy mit csinálnak. Volt valami szívszorító emlékük valamilyen szépségről, amelyet nem érinthettek meg, és ennyi volt az egész. Eltévedtek, és rémültek voltak.
Aztán megpillantották a Másokat. Mintha kábító ütést mértek volna rájuk.
Mozdulatlanul sodortatták magukat az árral, kábult aranyszemükkel visszanéztek. Ragyogó szirmaik befelé kunkorodtak és eltűntek, zöld testük csaknem feketére sötétült. A moszatvadállatok szélesre tárták szárnyukat, és hatalmas, sötét madarakként rontottak rájuk. És odafent, a komor aranyfényben Lundy látta a telep távoli épületeit. Néhány ajtó még mindig nyitva volt, s mellettük apró alakok foltjai várakoztak.
Lundy egy kissé még mindig a moszatlények előtt volt. Megragadta az úszó hálót és övére csatolta, aztán ügyetlenül egy ledőlt torony felé kormányozta magát, amely jobbra kiemelkedett.
Vad telepatikus kiáltást intézett a növényférfiakhoz, megpróbálta rávenni őket, hogy forduljanak meg és meneküljenek, majd ő feltartja a Másokat. De túlságosan meg voltak rémülve ahhoz, hogy meghallják. Káromkodott rájuk, csaknem sírva fakadt. Harmadik próbálkozása végre sikerrel járt, gyorsan magukhoz tértek és teljes sebességgel elúsztak.
Ekkor Lundy már a kőhalma mellett volt, és a moszatvadállatok már csaknem felette voltak.
Használni kezdte mindkét lángpisztolyát. A lények közül sokat átégetett. Hamarosan tele lett a víz körülötte rángatózó testekkel, miközben az élők megálltak, hogy harcoljanak a megdöglöttekért. De mindet nem tudta leszedni, s egypár a közelébe jutott.
Szinte anélkül, hogy megfordította volna fejét, látta a hatalmas, vörös madárformákat, amelyek elkapták a támolygókat, széles szárnyukkal átkarolták őket, s aztán csendesen elfeküdtek a rohanó áramlatban, és táplálkoztak.
Azok a női lények pedig nyitva tartották az ajtókat. Vártak, amíg az utolsó is hazaérkezett párjaik közül, aztán a moszatvadak tömpe orra előtt becsapták az ajtókat. A kis emberek közül nem sok pusztult el. Csak néhány apró feleség rejti majd el szirmait, s viseli szomorú kékesszürke színét. Lundyt jó érzés fogta el ennek tudatára.
Jó volt, hogy valaminek örülhetett, mert jó öreg Szörnyeteg úr már Lundy válla mellé úszott, és vicsorgatta fogát. A moszatvadak végül is rájöttek, ki bántja őket. Meg aztán most már csak Lundy volt az egyetlen látható préda.
Összegyűltek, hogy egyszerre támadjanak, forgolódtak, kerülgették egymást a felkavart fekete vízben. Lundy eltalált még kettőt, aztán az egyik pisztoly töltete sziszegve kimerült, aztán hamarosan a másik is elhallgatott.
Lundy egyedül állt ledőlt tornyán, és nézte, hogyan nyüzsög körülötte a halál. És az édes tündérhang megszólalt a hálóban:
- Engedj szabadon! Engedj szabadon!
Lundy összeszorította fogait, s megtette az egyetlen dolgot, ami eszébe jutott. Leeresztette űrhajós ruháját, és elrugaszkodott, bevetette magát a romba dőlt épület fekete mélységébe.
A moszatlények szárnyaikat összecsukták, akár a zsákmányra lebukó madarak, és utánajöttek, farkukkal hajtva magukat.
A fény ütemes villanásokban szűrődött át a bedőlt falakon és ablaknyílásokon át. Lundy sokáig ment lefelé. Nem kellett törődnie a lépcsőkkel. A rengések a legtöbb emeletet lerombolták.
A moszatlények követték. Hosszú, izmos testük olyan mozgékony volt, mint a cápáké, és gyorsak is voltak.
És egész idő alatt az a kis hang kiáltozott agyában, szabadságért könyörögve. Lundy elérte a mélység alját.
A falak itt lent elég szilárdak voltak, sötét volt, és minden tele törmelékkel. A dolgok egy kissé összekeveredtek. Lundy sisaklámpája nem működött, és nem is használhatta volna, nehogy odavezesse üldözőit.
Érezte őket, amint örvénylenek és csapkodnak körülötte. Futott, bár semmi célja nem volt. A széthasadt kődarabok elgáncsolták. Háromszor súrolták a nagy, izmos testek, megpörgették, de nem tudták megtalálni a sötétben, főleg azért, mert egymásnak is útjában voltak.
Lundy hirtelen átesett egy nagy terembe, amely közvetlenül abba a helyiségbe nyílott, amelybe belepottyant, csak kissé lejjebb. A terem alig szenvedett sérülést. Az aranyajtókon akadálytalanul áramlott a víz, és jól meg volt világítva.
Elég fény volt ahhoz, hogy Lundy lássa, még több moszatlény dugja be reménykedve az orrát, ők pedig ugyancsak jól láthatták Lundyt.
A tündérhang pedig ismételgette:
- Eressz szabadon! Eressz ki!
Lundynek nem volt elég lélegzete ahhoz, hogy még káromkodjon is. Megfordult és rohant, és a moszatlények farkukkal lustán csaptak egyet, és tíz méteren belül felzárkóztak. Csaknem arcába nevettek.
Az egyetlen dolog, ami megmentette Lundyt, az volt, hogy amikor kitárták levél alakú szárnyaikat, hogy elfogják, egymást akadályozták. Ez lelassította őket, csupán egy pillanatra. De elég volt ahhoz, hogy Lundy megpillantsa az ajtót.
Kis, fekete kőből készült ajtó volt, faragás nélkül, amely félig nyitva állt arany sarokvasán, körülbelül három méterre.
Lundy felé ugrott. Kikerült egy nagy, lecsapó szárnyat, vadul elrugaszkodott, amitől csaknem kettéhasadt, megragadta az ajtó szélét, meggörnyedt és húzni kezdte.
Egy csáp vége eltalálta a lábát. Ólomcsizmái a földnek ütődtek, s egy pillanatig azt hitte, eltört a lába. De a víz áramlása segítette abban, hogy átjusson a szűk nyíláson.
Fél tucat tömpe, vörösesbarna fej próbált utánanyomakodni, de nem fértek be. Lundy négykézláb állt. Megpróbált lélegezni, de mintha az egész épület ránehezedett volna. Látni is alig látott.
Odébb mászott, vállát az ajtónak vetette, és megtaszította. Nem moccant. Az épület megereszkedett, és örök időkre beékelte az ajtót. Még a nekiütődő moszatlények sem mozdíthatták meg.
De azért megpróbálkoztak vele. Lundy elmászott onnan. Egy idő után a súly mintha eltűnt volna a melléről, jobban látott már.
A lüktető aranyfény egy pászmája bevilágított egy repedésen, körülbelül háromméternyire a feje felett. Kis repedés volt, még egy csecsemő sem fért volna át rajta. De ez volt az egyetlen nyílás az ajtón kívül.
A szoba is kicsi volt. A kőfalak tompa feketék voltak, díszek vagy faragás nélkül, kivéve a hátsó falon.
Volt ott egy négyzet alakú fekete borostyánkő, körülbelül nyolc láb hosszú, négy láb széles, amely sajátos és kellemetlenül szuggesztív módon volt üregessé téve. Fölötte egyetlen hatalmas rubin volt a kőbe állítva, amely olyan pirosan lángolt, mint a pokoltűz előhírnöke.
Lundy már látott hasonló kis kamrákat a még szárazon maradt régi városokban. Ide kerültek azok az emberek, akiknek meg kellett halniuk a társadalom és az istenek ellen elkövetett bűneikért.
Lundy ránézett az éhes szörnyekre, amelyek a megmozdíthatatlan ajtót taszigálták, és elnevette magát. De nem volt különösebb humor a helyzetben. Ellőtte utolsó töltényét, és leült.
De talán az állatok elmennek egy idő múlva. De ha nem mennek el néhány perc múlva, úgysem sokat számít. Lundy oxigénje kimerülőben volt, és még jó nagy út volt hátra a partig.
A hang a hálóból felkiáltott:
- Eressz szabadon!
- Menj a pokolba! - mondta Lundy. Fáradt volt. Annyira fáradt volt, hogy az sem érdekelte, életben marad-e, vagy meghal.
Meggyőződött róla, hogy a háló az övéhez van-e erősítve, és jól be van-e zárva.
- Ha életben maradok, visszajössz vetem Vhiába. Ha meghalok, nos, akkor nem lesz alkalmad bárkit is bántani. Eggyel kevesebb ördög kószál szabadon a Vénuszon.
- Szabadon! Szabadon! Szabadon! Szabadnak kell lennem! Ez a nehéz súly…
- Hát persze. Szabadon, hogy a Farrellhez hasonló fiúkat megőrjítsed, hogy otthagyják a feleségüket, gyereküket. Szabadon, hogy ölhess. - Komoran ránézett a hálóra. - Jackie Smith a haverom volt. Azt hiszed, elengednélek? Azt hiszed, tehetsz bármit is, amivel rávehetsz, hogy eleresszelek?
És akkor meglátta Őt.
A hálón keresztül, mintha a fémháló celofánból lett volna. A Nő ott ült az ölében, aprócska lény, két lábnál is kisebb, aki térden állt. Hátának íve olyan volt, mintha egy angyal véste volna ki meleg, gyöngyház-rózsaszín felhőből.
V.
Lundy reszketett, verítékezett. Behunyta szemét. De ez sem segített, látta így is. Nem tudta nem látni. Megpróbálta rendbeszedni agyát, de fáradt volt…
A nő haja szinte egész testét eltakarta. Fekete éjszaka volt ebben a hajban, és holdsugarak, és szikrák, amelyek színesen villództak, mint a kolibritollak. Olyan haj, amelyről álmodik az ember. Olyan haj, amelytől megfúlhat az ember, de boldogan hal meg.
A lány lassan felemelte fejét, engedte, hogy a meleg sötétség fátyla lehulljon róla Szeme karikás volt, hosszú szempillák rejtették el. Felemelte kezét Lundy felé, mint egy imádkozó gyermek.
De nem gyerek volt. Asszony volt, meztelen, mint egy gyöngyszem, és olyan gyönyörű, hogy Lundy zokogni kezdett, remegő eksztázisban.
- Nem - mondta rekedten. - Nem. Nem
Felemelte karját a lány, aki szabad akart lenni, és nem moccant.
Lundy letépte a hálót az övéről, és az oltár kövére hajította. Felállt, és az ajtó felé tántorgott, de a moszatlények még mindig ott vártak éhesen. Újra leült, egy sarokban, amely mindkét helytől messze volt, és bevett egy kis benzedrint.
Ezt nem kellett volna tennie. Körülbelül így is teljesítőképessége határához ért. Ez könnyelművé tette. Nem tudott küzdeni a nővel, nem tudta kizárni magából. A nő az oltáron térdelt, kezét feléje tárva, s az aranyló fény egy sugara úgy esett rá, mint a templomban.
- Nyisd ki a szemedet - mondta a férfi. - Nyisd ki a szemed, és nézz rám.
- Engedj szabadon. Engedj szabadon!
A szabadságról Lundy semmit sem tudott. Erről a szabadságról nem. A külső tér szabadságáról, az egész Tejútrendszer egyetlen nagy játszótér, és semmi sem állhatja az ember útját. És a vággyal együtt a rettegés. Vak, rettenetes rémület…
- Nem! - mondta Lundy.
A dolgok elhomályosultak Lundy előtt. Azon kapta magát, hogy ott áll az oltárkőnél, és a hálót babrálja.
Kitépte magát a bűvöletből, és visszatántorgott előbbi helyére. Egész testében reszketett, mint a megijedt kutya.
- Miért akarod megtenni? Miért kell, hogy megkínozz engem, megbolondítod őket olyasvalamiért, ami nem lehet az övék, megölöd őket, miért?
- Kínozni? Őrült? Ölni? Nem értem. Imádnak engem. Kellemes dolog, ha imádnak minket.
- Kellemes?! - Lundy hangosan ordított, de nem tudott róla. - Kellemes, te átkozott! Megölsz egy olyan derék fickót, mint Farrell, és megfojtod Jackie Smitht…
- Ölni? Várj! Add át még egyszer a gondolatot...
Valami Lundyben megfagyott, és mégis visszatartotta lélegzetét. Újra kisugározta a gondolatot. Halál. Megszűnés. Csend, és sötétség.
Az apró, fénylő alak a fekete kövön újra térdelt és lehajolt, és szomorúbb volt, mint a tengeri madarak rikoltása napnyugtakor.
- Én is így leszek nemsokára. Mindannyian. Miért hozott minket ez a bolygó el az űrből? A súly, a nyomás megtör összenyom minket, nem tudunk megszabadulni. Az űrben nem volt halál de most meghalunk…
Lundy egészen csendesen állt. A vér csak úgy dobolt a halántékában.
- Úgy érted, hogy ti mindannyian odakint az űrben haldokoltok? Hogy az… hogy az őrület magától meg fog szűnni?
- Hamarosan. Nagyon hamar. Nem volt halál az űrben! Nem volt fájdalom! Nem is tudtunk ilyesmiről. Itt minden új volt, meg kellett ízlelnünk, játszani kellett vele. Nem tudtuk…
- Az ördögbe is! - mondta Lundy, és a szörnyekre bámult, amelyek a kőajtó rését ostromolták. Leült.
- Te is meg fogsz halni.
Lundy lassan felemelte fejét. Szemében szörnyű fény ragyogott.
- Te szereted, ha imádnak - suttogta. - Szeretnéd, ha imádnának, miután meghaltál? Szeretnéd, ha mindig úgy emlékeznének rád, mint valami jóra és gyönyörűre - egy istennőre?
- Az jobb lenne, mintha elfelejtenének.
- Akkor megteszed majd, amire kérlek? Megmentheted az életemet, ha akarod. Megmentheted egy sereg apró virágember életét. Gondoskodom róla, hogy mindenki megismerje a történetedet. Most félnek tőled és gyűlölnek, de ezután szeretni fognak.
- Kieresztesz ebből a hálóból?
- Megígéred, hogy megteszed, amire kérlek?
- Legalább szabadon halok meg, nem ebben a hálóban. - A kis alak megremegett, és hátrarázta sötét hajának fátylát. - Siess. Mondd meg…
- Vezesd el ezeket a lényeket az ajtó elől. Vezesd el mindet, el a várostól, a tűzhöz a hegyben, ahol elpusztulnak.
- Imádni fognak engem. Jobb, mint meghalni egy hálóban. Megígérem.
Lundy felállt és odament az oltárhoz. Bizonytalanul lépdelt. Reszkető kézzel kibontotta a hálót. Izzadság csurgott a szemébe. Nem kell, hogy megtartsa az ígéretét. Nem kell, hogy…
A háló leesett. A lány apró, rózsaszín lábára állt. Lassan, mint amikor egy ködfoszlány kiegyenesedik egy kis szellőben. Felvágta fejét, és mosolygott. Szája piros volt, és morcos, foga fehérebb a frissen hullott hónál. Lehunyt szemhéján halvány kékség volt.
A lány elkezdett nőni az arany fénysugárban, mint egy felhőoszlop, amely a nap felé emelkedik. Lundy szíve megdermedt. Bőrének tiszta csillogása, nyakának vonala, ifjú keblei, csípőjének és ölének remek ívepése…
- Te is imádsz engem.
Lundy hátralépett, kétszer megcsúszva.
- Imádlak - suttogta. - Hadd lássam a szemedet.
A lány mosolygott és elfordította fejét. Lelépett az oltárkőről, elsuhant mellette a fekete vízben. Álombeli lény, súly vagy anyag nélkül, és kívánatosabb, mint bármilyen nő, akit Lundy valaha is látott életében vagy álmaiban.
Tántorogva követte. Megpróbálta elfogni.
- Nyisd ki a szemed! Kérlek, nyisd ki a szemed!
A lány továbbhaladt, át a kőajtó nyílásán. A moszatlények nem látták. Csak azt látták, hogy Lundy feléjük közeledik.
- Nyisd ki a szemed!
A lány akkor megfordult, mielőtt még Lundy kilépett volna a halál termébe. Megtorpant, és látta, hogy a lány lassan kinyitja szemét.
A férfi egyet sikoltott, és előrebukott a fekete padlón.
Nem tudta, mennyi ideig hevert ott. Nem lehetett hosszú idő, mert még éppen volt annyi oxigénje, amellyel elérte a partot, amikor magához tért. A moszatvadállatok eltűntek.
De ez az idő Lundy számára egy örökkévalóság volt - s ebből az örökkévalóságból ősz hajjal és szája körül keserű vonásokkal került ki, s valami bánattal, mely sosem költözött ki a szeméből.
Csak egészen rövid ideig tartott az álma. Néhány rövid pillanat, amelyet már beárnyékolt a halál. Agya kimerült és kábítószerrel terhelt volt, s nem érezte a dolgokat olyan mélyen és tisztán, mint ahogyan lehetett volna. Csupán ez mentette meg.
De tudta, mit látott Jackie Smith, mielőtt megfulladt. Tudta, miért haltak meg, vagy őrültek meg végleg azok a férfiak, akik belenéztek álmuk szemébe, s azzal, hogy belenéztek, el is pusztították.
Mert azok mögött az árnyas, tökéletes szemhéjak mögött nem volt - Semmi.
Szentmihályi Szabó Péter fordítása