Leigh Brackett - Az Örökre Elmentek Tava
I.
A Rohan űrhajó fedélzetén Rand Conway a kabinjában aludt… és álmodott. Szűk völgyben állt. Mindkét oldalon jégtömbök meredtek föl, magasan és végtelenül, gyönyörűen szökve föl a porhóból. A levegőt elhomályosították a kavargó jégkristályok, mintha gyémántpor villódzott volna, s a magasban a fénylő jégtűk tisztán rajzolódtak ki a sötét indigókék ég háttere előtt; melyen erős fényű csillagok ragyogtak.
Mint mindig, most is teljesen ismeretlennek érezte a helyet, de valahogy mégsem idegennek. Megindult előre a hóforgatagban, és szinte mintha tudta volna, mit keres a völgy kanyarulata mögött.
Elfogta a félelem, de nem tudott megállni,
És mint mindig abban a jeges világban, halott apja állt ott várakozón. Ugyanúgy állt, mint évekkel azelőtt azon az éjjelen, amikor meghalt, s szájából azok a szavak hangzottak halkan és szomorúan, mélyeket akkor mondott értetlen kisfiának: "Sosem mehetek vissza az Iskarra, az Örökre Elmentek Tavához!"
Könnyek gördültek ki lassan összeszorított szemhéja alól, s az ormok között ide-oda verődött a visszhang, ismételgetve: "…az Örökre Elmentek Tavához… Örökre Elmentek…"
Conway továbbvánszorgott, minden ízében remegve. Feje fölött aranyló csillagok kavarogtak a mélykék égen, szépségükből rosszindulat áradt, s a villódzó jégtornyok mintha titkon kacagtak volna.
Beért a völgy végét rejtő, jég borította sziklák árnyékába; s ahogy odaért, a halott szívet tépően felsikoltott: "Sosem mehetek vissza az Iskarra!" És a visszhangot mennydörgően harsogták a sziklák, széttörve az álmot. Iskar! Iskar!
Rand Conway hirtelen felült az ágyán, teljesen éberen, megrendülve és verítékben úszva, mint mindig, a különös látomástól. Aztán megmarkolta az ágy szélét, és felnevetett.
- Te nem mehettél vissza - suttogta húsz éve halott apjának -, de én odamegyek. Istenemre; odamegyek végre!
Úgy tetszett, mintha a hajó minden eresztéke azt mormolná, ahogy suhant a hipertérben, mintha a zümmögő gépek azt suttognák, a dübörgő motorok azt harsognák: Iskar! Iskar!
Vad diadalérzet öntötte el. Oly sokszor ébredt föl ebből az álomból a reménytelelenségre - hogy sohasem érheti el célját. A nehéz, veszélyes űrhajósélet évei alatt olyan sokszor rémlett elérhetetlennek az a rejtett kis világ, amely a hatalom és gazdagság ígéretét jelentette.
De Conway nem adta fel; túl csökönyös volt ahhoz, hogy teljesen lemondjon róla. Várakozott, terveket szőtt, reménykedett, míg végül megteremtette magának a lehetőséget. És most úton volt arra a helyre, amelyet apja elveszített, és nem kapott vissza:
- Iskar!
Conway összerezzent, arcáról eltűnt a merengő kifejezés. Ez nemcsak álma visszhangja volt. Valaki kiáltott a kabinajtó előtt:
- Conway! Rand Conway! Már látszik az Iskar!
Hát persze! Különben miért dübörögnének a hajtóművek? Még félálomban lehetett, azért nem tűnt fel rögtön. Fölpattant és elindult. Magas, szikár, szívós férfi, akiben azonban valami különös kecsesség volt, megfoghatatlan szépség a csontozatában. Szürkéskék szeméből izgalom sütött, és szinte állati mohóság.
Felrántotta az ajtót. A folyosó erős világításától fájdalmasan pislogott - egyetlen gyengeségét, fényérzékenységét apjától örökölte, s gyakran átkozta ezért az örökségért. A kavargó fényben meglátta Peter Esmond szelíd, derűs arcát, mely ugyanolyan izgatott volt, mint az övé.
Esmond mondott valamit, de Conway nem hallotta, nem is érdekelte. Félretolta, és hosszú léptekkel végigsietett a folyosón, majd fel a létrán a megfigyelőállásba.
Sötét volt odafenn a hatalmas bura alatt. Rögtön kitisztult előtte minden: a kisbolygóövezet kékesfekete ege, amelyen arany csillagok villództak, ahogy a kis világok visszaverték távoli napjuk fényét.
És ott, pontosan szemben az apró, derengő gömb: Iskar.
Rámeredt. Csak állt sokáig, nem mozdult, nem szólt, csak mélyről jövő remegést érzett.
Mellette megszólalt Charles Rohan basszus hangja:
- No, itt az új világ. Csekélység, nem igaz?
Conway tüstént összeszedte magát. Rohan nem volt ostoba. Aki ostoba, nemigen tud összeszedni negyvenmillió dolláros vagyont; és épp elég nehéz lesz ezt a bulit megcsinálni akkor is, ha nem fedi fel a lapjait Rohan előtt.
Magában elátkozta, nem is Rohant, inkább a lányát, Marciát.
Marcia beszélte rá az apját, hogy menjenek velük, megnyitandó a kereskedelmet az Iskarral. Rohan kezében volt a Jupiter holdjaival folytatott kereskedelem oroszlánrésze, s az ötlet tagadhatatlanul logikusnak látszott. Marciát persze nem pénzügyi érdek vezérelte. Egyszerűen nem tudott megválni Esmondtól, és más módon nem tarthatott vele.
Conway rápillantott a lányra, aki vőlegényét átölelve állt a közelben. Helyes lány. Csinos lány. Rendes körülmények kőzött rokonszenvezett volna vele. De semmi keresnivalója nem volt itt, sem neki; sem az apjának - ami Conway céljait illette.
Esmonddal könnyű dolga lett volna. Esmond ízig-vérig a Tökéletes Etnológus volt: ha elébe kerül egy vadonatúj faj, amelyet tanulmányozhat és osztályozhat, észre sem veszi, de nem is érdekli, milyen egyéb kincseket tartogathat egy világ.
Most, ahogy visszagondolt, az események egész láncolata esetlegesnek és bizonytalannak rémlett: ahogyan összeismerkedett Esmonddal a Jupiterről visszafelé tartó űrhajón, a hirtelen ötlet, amikor értesült Esmond és a Rohan család kapcsolatáról, az óvatos, lassú küzdelem, ahogy fölkeltette az etnológus érdeklődését az Iskar ismeretlen népe iránt, s a végső sakkhúzás, amikor megmutatta apja töredékes feljegyzéseit, melyektől Esmond teljesen lázba jött, hogy megismerje ezt az értelmes lények lakta világot, amelyet csak egyetlen földi ember látott még.
Esmond vitte Marcia Rohant, Marcia az apját - és íme, itt voltak. Esmond megkapja majd a tagságot a Bolygóközi Etnológiai Társaságban, Rand Conway pedig megkapja azt, amire sóvárgott, amióta csak rábukkant apja följegyzéseire, és megtudta belőlük, mit rejt az Örökre Elmentek Tava, mit kaparinthat meg onnan az. első erős kéz.
A feljegyzéseknek azt a részét senkinek sem mutatta meg.
Itt voltak hát, az Iskar felé suhanva az ég mélységéből, s olyan könnyen ment minden… túl könnyen. Conway űrhajós volt, ennélfogva babonás, akár tetszett neki, akár nem. Hirtelen elfogta a sejtelem, hogy megfizet még ezért a könnyű sikerért, és nem is sokára.
Esmond előrenyomakodott a szűk helyen, s elragadtatottan bámulta a távoli ezüstös csillogást, az Iskart.
- Vajon milyenek lehetnek? - kérdezte, ki tudja, hányadszor. Marcia rámosolygott.
- Nemsokára megtudod - mondta.
- Azért furcsa - mondta Rohan -, hogy az apja nem árult el többet az Iskar lakóiról, Conway! Érthetetlenül töredékesek voltak a feljegyzései… szinte mintha sokkal többet írt volna, aztán megsemmisítette volna.
Conway fülelt, hall-e gyanakvást Rohan hangjában, de nem érzékelte.
- Lehet, hogy így volt - mondta. - Én hiába kerestem, nem találtam többet. Valóban nem, egy kivétellel…
Marcia Töprengve és kicsit szomorúan nézett kifelé a halvány derengésbe.
- Újra és újra elolvastam azokat a feljegyzéseket - mondta. - Azt hiszem, igazad van, apus. Azt hiszem Mr. Conway szívét-lelkét beleöntötte a feljegyzéseibe, és aztán azért semmisített meg, mert nem tudta elviselni, hogy más is elolvassa… még a fia sem.
Együttérzően Conway karjára tette a kezét.
- Megértem, hogy meg akarsz tudni mindent, Rand. Remélem, választ kapsz.
- Köszönöm - mondta illő komolysággal Conway.
Neki is magyarázatot kellett adnia az Iskar iránti érdeklődésére, és nem is kellett hazudnia, csak elhallgatnia egyet-mást. Igaz volt, amit apjáról elmondott - a búskomor, töprengő férfiról, aki testben-lélekben megtörve élt egyedül egy gyermekkel és egy álommal. Rand még tízéves sem volt, amikor apja meghalt, önkezétől, Iskar nevével ajkán: "Sosem mehetek vissza az Örökre Elmentek Tavához!"
Conway egy percig sem kételkedett benne; hogy mi volt apja titkos tragédiája. Kincsre bukkant az Iskaron, és nem mehetett vissza, hogy magáénak követelje. Elég ez ahhoz, hogy az őrületbe kergessen valakit.
És olyan egyszerű volt a gyermekkori emlékekből és a furcsán töredékes feljegyzésekből felépíteni egy romantikus rejtélyt az ismeretlen világra bukkant magányos felfedezőről és emlékek kísértette haláláról. Marciát megragadta az egész, és egy pillanatig sem kételkedett Conway állításában, hogy meg akarja fejteni a rejtélyt, mely, mint mondta, beárnyékolta egész életét.
Így is volt, Rand Conwayt, sem ébren, sem álmában nem hagyta nyugodni az Iskar és az Örökre Elmentek Tava.
Néztet ahogy növekedett előttük a homályos fényű bolygó, s szíve szinte fájdalmasan vert. Fájdalmasan sóvárgott már rá, hogy a kezébe kaparintsa az Iskart, hogy kifacsarja belőle a hatalmat és a gazdagságot, mely fizetség lesz a várakozás keserű éveiért.
Almára gondolt. Mindig kellemetlenül életszerű volt, és ébredés után még órákon át kísértette. De most másképp látta. Fölidézte magában apja képét, ahogy ott áll a kristályvölgyben, és azt mondta a látomásnak: "Várnod kellett volna. Bátorságodnak kellett volna lenni, hogy várj, ahogy én vártam."
Most először nem sajnálta az apját.
Aztán megfeledkezett róla. Megfeledkezett az időről, Esmondról, a két Rohanról, mindenről. Csak az Iskar volt előtte.
A Rohant ritmikusan rázták a fékező hajtóművek lökései. Az Iskar betöltötte a látóteret, s a horizontján villódzó jégormok annyira hasonlítottak az álmára, hogy Conway akaratlanul megborzongott.
A jégormok jégfallá szöktek fel. A száguldó űrhajó megkezdte a leszállást.
II.
Mozdulatlanul feküdt a Rohan, mint óriás fekete bálna egy tükörsima jégtáblán. Mögötte magasba szökött a jégfal, melynek csúcsait fantasztikus formájú tornyokká faragta a szél. A másik oldalon egészen a láthatár rövid ívéig húzódott a havas lejtő, melyet itt-ott fényes jégcsúcsok törtek meg. A távolban újabb hegyláncok rajzolódtak ki élesen a mélykék égre.
Rand Conway a többiektől távol állt. Arca különös kifejezést öltött. Hátralökte a meleg csuklyát, fejét átengedte a jeges szélnek.
Odafenn nagy, aranyszínű csillagok keringtek, s a levegőt betöltötték a táncoló jégkristályok. Játszott a szél a porhóval, fényes lepleket húzott föl belőle, aztán visszasimította furcsa ráncmintákba.
A síkság, az égbolt, a jégtornyok színeinek szépsége bámulatos volt, végtelenül finom és lágy. Itt nem bánthatta ragyogás Conway szemét. Az Iskar valamiféle ködös derengésben, álomszerű félhomályban úszott.
Iskar! Végre szilárdan a lába alatt, annyi év után! Conway megremegett, még a levegőt is nehezen vette. Szemében, mely fénylő feketére tágult, mint a macskáé, éles fény villant meg Iskar!
Váratlanul elöntötte a rettegés.
Rárontott a rettegés a szűk völgyekből, a zúgó ormokról, a szélből, a lába alól fölkavart hóból. Dermesztő leplet dobott rá, s egy pillanatra kicsúszott a kezéből a valóság. Nem tudta, hol van.
Mély árnyékok sötétlettek a jeges sziklák tövében. A völgyek szája feketén tátongott, suttogott. Úgy rémlett, az álombeli, lopakodó iszonyat nagyon közel van, közel van és vár.
Valami hangot adhatott vagy megmozdulhatott, mert Marcia Rohan odament, és karon fogta.
- Rand! - szólította meg. - Rand, mi történt?
Belekapaszkodott a lányba. Egy pillanat alatt minden kitisztult, és Conway ki tudott kényszeríteni magából valami nevetésfélét.
- Nem tudom - mondta. - Elfogott valami… - Nem mondhatta el az álmát. Inkább azt mondta, amiről tudta, hogy az álom okozója. - Az apám mondhatott valamit erről a helyről gyerekkoromban, valamit, amire nem emlékszem. Valami ijesztőt. Most… - elhallgatott, aztán kimondta: - Most egy pillanatig úgy éreztem, voltam már itt, és hogy tudom…
Elhallgatott. A fenyegetés eltűnt már. Az ördögbe az álmokkal meg a tudattalan emlékekkel! Csak a valóság számít - a valóság, amely gazdagabbá teszi Randy Conwayt a Rohan családnál is. Végigpillantott a síkságon. Egy pillanatig nem uralkodott magán, és Marciát meghökkentette az arcán átvillanó kegyetlen, diadalmas kifejezés.
Odajöttek a többiek is, Rohan, Esmond meg Frazer, a Rohan testes, ám igen hozzáértő kapitánya. Enyhén borzongtak mindannyian, meleg kezeslábasaik ellenére is. Esmond ránézett a még mindig fedetlen fejű Conwayre.
- Le fog fagyni a füled - mondta.
Conway fölnevetett, nem minden lenézés nélkül.
- Ha annyit csatangoltál volna az űrben, mint én, ügyet se vetnél egy kis hidegre.
A távoli hegyláncok felé mutatott, a síkságon túl.
- Apám térképei szerint a falu, vagy minek nevezzük, azok között a hegyláncok között fekszik.
- Azt hiszem - mondta Marcia -; hogy jobban tesszük, ha elővesszük a szánokat, és elindulunk, mielőtt Peter felrobban.
Esmond elnevette magát. Szemlátomást remegett a türelmetlenségtől.
- Remélem, semmi sem történt velük - mondta. - Úgy értem, amióta apád itt járt. Tudod… éhínség, járvány vagy valami.
- Alighanem kemény népség - mondta Rohan -, különben egyáltalán nem maradhattak volna fenn ezen az istenverte helyen. - Vidáman odafordult Frazerhez. - Hát akkor elő a szánokkal!
Frazer bólintott. A legénység már a leszállás után kitódult, és gyerekesen hancúroztak a hóban, boldogan, hogy végre kiszabadultak az út hosszú bezártságából. A másodtiszt és a mérnök közeledett; Frazer elébük ment. A másodtiszt megfordult, hogy összeszedje az embereit.
Végül előkerültek a szánok a raktérből. Három szánjuk volt, könnyű, áramvonalas műanyag járművek - kettő a kutatócsoportnak, egyet az űrhajónál hagytak veszély esetére. Alaposan fel voltak szerelve, beleértve a rádiót és a nagy hatású Satuson típusú fegyvereket is, amelyek kábító gázlövedékeket lőttek ki.
Rohan a lányára nézett.
- Te itt maradsz, Marcia!
A lány szemlátomást számított erre, gondolta Conway, mert egyetlen reakciója az volt, hogy összeszorította a száját úgy, hogy nevetségesen hasonlított az apjára - kisebb és csinosabb volt, de ha lehet, még csökönyösebb.
- Nem! - mondta Marcia.
- Kérlek, drágám - szólalt meg Esmond. - Nem biztos, hogy ezek az emberek rögtön barátságosak lesznek. Legközelebb már te is jöhetsz.
- Nem.
- Marcia - mondta nyájasan Rohan -, elég ebből a szamárságból. Eredj vissza Frazerrel a hajóhoz!
Marcia merően ránézett. Aztán megfordult, könnyedén arcon csókolta Esmondot, és annyit mondott:
- Minden jót, édes. - Elindult Frazerrel. Conway látta, hogy könnyek szöktek a szemébe. Kezdte megkedvelni Marciát. Ez a lány nem hősködni akart. Csak Esmond mellett akart lenni, ha bármi történik.
- Azt hiszem, indulhatunk is - mondta Rohan.
Bemásztak hatan egy-egy szánba, csupa kemény űrhajós legény, kivéve Rohant, az etnológust meg Conwayt, aki a legénység soraiból küzdötte föl magát főpilótává.
A kis hajtóművek felszisszentek, feldübörögtek, aztán egyenletes duruzsolássá csillapodott a hangjuk. A szánok kisüvöltöttek a szűz síkságra, mint két hajócska a fehér tengeren, hóförgeteget dobva maguk mögé.
Conway az első szánban ült. Előrehajolt, mint kutya a pórázon, alig várta, hogy szabadon engedjék. Lelke egyik fele őrjöngött az izgalomtól, a másik hűvösen és szenvtelenül terveket szőtt.
A távolban zsugorodni látszott az űrhajó. A csillogó jégtűk szinte észrevehetetlenül növekedni kezdtek a horizonton.
Aztán a szánok irama lassult, egyre lassult. Félig kő-, félig jégsziklák emelkedtek ki a hóból, és itt-ott egy-egy sziklahátat a szél megtisztított a fényes páncéltól. A vezetőülésben lévő ember hunyorogva nyújtogatta a nyakát.
- Mi baj? - kérdezte Conway. - Miért lassítunk?
- Félek, hogy nekimegyek valaminek, uram - mondta a másik idegesen. - Olyan rohadt sötét és árnyékos minden, hogy alig látok!
- Csak erről van szó? - nevetett Conway, és félretolta. - Engedjen… a magamfajta bagoly kell ide!
Beült a vezetőülésbe, és a szán előrelódult. Minden sziklát, minden buckát olyan tisztán látott, mint mások fényes nappal. Ismét fölnevetett.
- Kezd tetszeni az Iskar - szólt oda Rohannak. - Azt hiszem, megszervezek itt egy telepet a fényérzékenységben szenvedőknek… úgy élnénk, mint hal a vízben. Az apám jól érezhette itt magát!
Rohan ránézett. Conway elfelejtette fölvenni a csuklyáját. A jeges szét a haját lobogtatta, szempillájára dér ült. Szemlátomást élvezte. Rohan megborzongott.
- Ami engem illet - mondta -, én ragaszkodom a napsütéshez és a jó meleghez!
Esmond ügyet sem vetett rájuk. Az ő álma is volt olyan erős, mint Conwayé, és ebben a pillanatban mindent kitöltött a lelkében.
A szánok csak suhantak a síkságon, egyik a másik apró rakétafényeinek nyomában. Az űrhajó már eltűnt mögöttük a fehérlő messzeségben. Előttük a két hegylánc egyre magasabbra nőtt a csillagos háttér előtt. Semmi sem mozdult, csak a szél fújt. Nagyon vonzó, nagyon békés itt, gondolta Conway. Hideg, szépséges ékszer ez a világ.
Fülébe csengtek a szavak, a szavak, amelyek apja halálát kísérték, amelyek végigkísérték életét, ígéretként és kihívásként. "Az Örökre Elmentek Tava… Örökre Elmentek… Örökre Elmentek… Örökre…"
Már régóta nem töprengett rajta, hogy mit jelenthet ez a név. Csak abban a rémálomban tudott félelmet kelteni benne. Azt akarta, ami abban a tóban van; és semmi más nem számított.
Az Örökre Elmentek Tava. Hamarosan… hamarosan
De nagyon hosszúnak rémlett az idő, mire bejutottak a két hegylánc közé, a széles völgybe.
Kénytelen volt csökkenteni a nyaktörő sebességet, mert itt már egyenetlen, csalóka volt a terep. Végül megállt.
- Innen gyalog kell továbbmennünk - mondta.
Lázas türelmetlenséggel várt, míg a többiek kikászálódtak, és vállukra vették a fegyvereket. Két embert hátrahagytak, őrizni a szánokat, s libasorban elindultak, bukdácsolva a kőhalmokon át.
Süvöltött a szél a hegyfalak között, vakítóan megtöltötte hóval a levegőt. Nyomát sem lehetett látni a városnak.
Conway vezette a sort. Mintha ellenség elől menekült volna. Ahol a többiek csúszkáltak-botladoztak, ó macskaügyességgel haladt a nehéz terepen, fürgén, biztos lábbal a csalóka hótömegben. Többször kénytelen volt megállni és várni, nehogy lehagyja a többieket.
És hirtelen a szél orgonazúgása mögött felrémlett egy másik hang is. Conway fölemelt fejjel fülelt. Kürtök szavát hallotta, tisztán, dallamosan, erőteljesen a magas lejtőkről. Visszhangzott szavuk a völgyben, egyik a másikat szólította zengő hangon; amelytót vad izgalom árgát szét Conwayben. Kirázta hajából a havat, és nekilódult; kövessék a többiek, ahogy tudják!
Kiugró sziklatömb magasodott előtte. Süvöltött a szél, a mély hangú kürtök újra meg újra megzengették az egész völgykatlant.
A hóförgeteg Conway ellen feszült, a jeges görgeteg próbára tette erejét, de nem állhatott útjába. Fölkacagott, és ment tovább; megkerülte a sziklatömböt, és meglátta a fehér várost, tündökölve a csillagok alatt.
Úgy terült el a völgyben, felkúszva a hegyoldalakra is, mintha része lett volna, időálló, mint a hegyek. Első pillantásra mintha csak jégből épült volna, tornyai, csipkézetei finoman derengtek a félhomályban, fantasztikus formáikat itt-ott befödte a hó. Az ablaknyílásokból gyöngyházszín fény derengett.
A város mögött összetartott a két hegylánc, míg végül csak egy vékony, sötét vonal választotta el őket, egy égbe nyúló jégfalak közé zárt szűk völgy.
Conway szíve vadul megdobbant.
Egy szűk völgy… A völgy!
Egy pillanatra mindent elborított benne valami dübörgő sötétség. Összecsapott, összeolvadt az álom és a valóság - apja feljegyzései, a saját látomásai, félelmes, álombeli útjai.
"A város mögött van, egy szűk völgyben, a hegyek között… az Örökre Elmentek Tava. És sosem mehetek vissza!"
Conway fennhangon szólt a szélhez, a hóhoz, a kürtökhöz:
- De én visszajöttem! Eljöttem!
Diadalittasan újra megnézte a várost, szétfaragta tornyainak fehéren tündöklő szépségét az aranyfényű csillagok alatt. 
Erős város volt, erődfalak védték az ellenségtől, akárki vagy akármi legyen is az Iskar világában. Conway futva indult a város felé, s a kürtök harsogása fölerősödött, aztán éles; harcias dudaszó csatlakozott hozzá.
A dudák rikoltása végigzengett a falon, s a hófúvás ködén át Conway látta, hogy emberek vannak odafenn, akik őt nézik. Lándzsáik csillogása két ezüstsorban nyúlt el a hatalmas kőkapu fölött.
III.
Conway vére szinte forrt. Megvadította a dudaszó. Magasra emelt karral integetni kezdett, kiáltozott a távoli embereknek. Már tisztán látta őket. Magas, szikár férfiak voltak, testük cserzett és erős, arcuk kemény, szemük mint a sasé. Fehér állatprémeket viseltek; lazán átvetve mezítelen vállukon. Fedetlen fővel álltak, ügyet sem vetve a hidegre.
Lándzsáik fenyegetően magasodtak.
Conway megállt. Újra felkiáltott, élesen, vadul, akárcsak a harcias dudaszó. Aztán csak állt várakozón.
Lassan ék a többiek. Kis csoportba gyűltek körülötte. Egyik-másik űrhajós idegese a fegyveréhez nyúlt, de Rohan élesen rájuk szólt. Elhallgattak a dudák, a kürtök is. Vártak mindannyian.
Mozgás látszott a falon. Egy öregember lépett előre a harcosok között, egy csontos öregember, tekintete büszke volt és átható, tartása szilárd, mint egy gránitszikla.
Lenézett az idegenekre. Haját és hosszú szakállát csapkodta a dühös szél. Sokáig nem szólalt meg. Pillantása Conway szemébe fúródott, gyűlölet volt benne, és mélységes fájdalom.
Végül megszólalt, nagyon lassan, mintha akadozva jöttek volna elő a szavak valami rég eltemetett rejtekből.
- Földi emberek!
Conway meghökkent. Eddig eszébe sem jutott, hogy apja megtaníthatta itt a nyelvüket.
- Igen - válaszolt, előrenyújtva üres kezét. - Barátok.
Az öreg megrázta a fejét.
- Nem! Menjetek, vagy ölünk!
Megint Conwayre nézett, nagyon furcsán, és a földi emberen borzongás futott át. Lehetséges volna, hogy az öreget emlékezteti arra a másik Conwayre, akit ismert? Nem hasonlított az apjára…
Esmond előrelépett.
- Kérem - mondta. - Nem akarunk rosszat. Csak beszélni szeretnénk. Engedelmeskedni fogunk, nem hozunk fegyvert - csak hadd menjünk be!
Rimánkodó kisfiúra emlékeztetett, kis híján könnyekre fakadt. Elképzelni sem lehetett, hogy valaki ezt most megtagadja tőle.
- Menjetek el - mondta ismét az öreg. Most Rohan szólalt meg:
- Ajándékokat hozunk, sok mindent ennek a népnek. Nem akarunk semmit. Barátként jövünk.
Az öreg felkapta a fejét, és fölkacagott marón, mintha vitriolt öntött volna a szélbe.
- Barát! Conna a barátom volt. A házamban élt, mint a fiam.
Hozzátett még valamit saját, keményhangzású nyelvén, és Conway tudta, hogy átok az, s tudta, hogy Conna az ő neve is. Úgy látszik, nem felejtették el apját az Iskaron.
Hirtelen harag fogta el, iszonyúbb harag, mint életében bármikor. A város mögött, szinte kéznyújtásnyira feküdt a Tó völgye, és semmi, a világ minden lándzsája, a halál maga sem állhatott most az útjába.
Odalépett a fal közelébe, és felnézett az öregre, kinek tekintete ugyanolyan sötét és baljós volt, mint az övé.
- Nem tudjuk, ki az a Conna - mondta. - Békében jöttünk. De ha harcot akarsz, lesz harc. Ha megöltök, jönnek mások - sokan jönnek. A hajónk hatalmas és rettenetes. Lángjai porrá égethetik a városotokat. Beengedsz, öreg, vagy…
Hosszú idő múltán szólalt meg a másik:
- Mi a neved?
- Rand - mondta Conway.
- Rand - ismételte meg halkan az öreg. - Rand… - Megint hallgatott egy darabig, komoran, mellére hajtott fővel. Nem nézett Conwayre többé.
Aztán hirtelen megfordult, és saját nyelvén odaszólt az embereinek, majd lekiáltott a földieknek:
- Jöjjetek!
A hatalmas szikla félregördült.
Conway visszament a többiekhez. Esmond és Rohan is őrjöngött a dühtől.
- Milyen jogon… - kezdte Rohan, de Esmond lázasan közbevágott:
- Nem lett. volna szabad fenyegetőzni! Egy kis rábeszéléssel meggyőzhettük volnia őket.
Conway megvetően végigmérte őket.
- Be akartatok jutni, nem? - vetette oda. - Tessék, nyitva a kapu; és ha átmentünk rajta, most már meggondolják, ujjat húzzanak-e velünk.
Kicsatolta a fegyverszíját, és tokostul-mindenestül felhajította a fegyvert a falon álló egyik idegennek. Üres gesztus volt - mert szükség esetére ott rejtőzött a kezeslábasában egy kis bénító tűpisztoly -, de jó benyomást kelt az iskariskban.
- A helyetekben. ugyanezt tenném - szólt oda a többieknek. - És visszaküldeném a fiúkat. Nem sok hasznukat vennénk a falakon belül, viszont bajt hozhatnak ránk. Hozzátok ide a szánokból az árucikkeket meg az egyik rádiót, aztán térjenek vissza a hajóhoz… és álljanak készenlétben.
Rohan mogorva képet vágott. Nem volt ínyére, hogy kiveszik kezéből az irányítást. De Conwaynek igaza volt, továbbadta tehát a parancsot. Aztán ő is fölhajította fegyverét az egyik harcosnak. Esmond nem viselt fegyvert. A többiek visszaindultak a szánokhoz.
- Ne feledjétek - mondta Conway -, hogy hírét sem hallottátok "Connának" vagy a fiának!
A másik kettő bólintott. Aztán megfordultak, és beléptek a városba. A kőkapu bezárult mögöttük.
Az öreg ott várt rájuk, s vele valamiféle díszőrség, tizenöt magas termetű harcos.
- A nevem Krah - mondta az öreg pátriárka. Udvariasan megvárta, míg Esmond és Rohan bemutatkozott, aztán azt mondta: - Jöjjetek.
Az őrök felsorakoztak, s a földiek - félig vendégek, félig foglyok - elindultak a város utcáin.
Szűkek, kanyargósak voltak az utcák, összevissza tekeregtek az egyénetlen talajon. Itt-ott jegesre csupaszította őket a szél, máshol eltorlaszolta az utat a hófúvás. Conway most már látta, hogy nagy kövekből épültek a házak, melyekre évszázadok alatt kérgesedhetett rá a fényes jégpáncél, amelytől csak az ajtókat, ablakokat tisztították meg. 
A város népe összesereglett, nézte, ahogy elhaladnak az idegenek.
Furcsán néma volt a tömeg. Férfiak, asszonyok, gyermekek, öregek, fiatalok, egytől egyig erősek, szépek, mint a hegyi szálfák, hajuk halovány, szembogaruk sötét, a férfiakon prém, az asszonyokon durva gyapjútunika. Conway észrevette, hogy az asszonyok és a gyermekek nem vegyülnek el a férfiakkal.
Némán álltak mind, s figyelték őket. Volt valami nyugtalanító ebben a némaságban. Aztán valahol egy öregasszony siralmasan jajveszékelni kezdett, egy másik folytatta, aztán még egy, míg végül úgy visszhangzott a hátborzongató "ochone!" a kanyargós utcákon, mintha maga a város sírna fájdalmában.
A férfiak egyre közelebb jöttek. Először lassanként, hol az egyik lépett előbbre, hol egy másik, ahogy egy-egy kavics legördül a kőomlás előtt. Conway szíve hevesebben kezdett verni, és szájában keserű ízt érzett.
- Mondja meg nekik, hogy ne féljenek tőlünk! - kiáltott oda Esmond az öregnek. - Mondja meg, hogy jóbarátok vagyunk!
Krah ránézett és elmosolyodott. Aztán tekintete Conwayre siklott, és megint elmosolyodott.
- Megmondom nekik - mondta.
- Ne feledd - mondta Conway rekedten. - Ne feledd a hatalmas hajó lángjait.
- Nem felejtem - bólintott Krah.
Fennhangon odaszólt az embereknek, akik vonakodva visszahúzódtak, és a földre támasztották lándzsáikat. Az asszonyok jajveszékelése nem csitult. Conway magában átkozta apját mindazért, amit nem írt le a feljegyzéseiben. Váratlanul egy meredek mellékútról egy pásztor hajtotta ki nyüzsgő, zsivajgó nyáját. A különös, fehér szőrű állatok rikoltozva kavarogtak a szűk helyen, átható, de nem kellemetlen szaguk betöltötte a levegőt.
Mintha egy gombot nyomott volna meg a szag, Conway agyában föllebbent egy függöny, és tudta, hogy már látta ezeket az utcákat, ismerte a város hangjait, szagát, hallotta a kemény, szaggatott beszédet. Az odafenn aranyló csillagok fájdalmasan, szívet tépően ismerősek voltak.
Conway ismét elmerült az álom és valóság közötti ürességben, de most sokkal rosszabb volt. Össze akart roskadni, megkapaszkodni valamiben, amíg helyrebillen megzavart agya, de nem merte, csak ment tovább az öreg mögött, mintha az égvilágon semmitől sem félne az Iskaron.
Pedig félt - félt a téboly rettenetétől, hogy az álom lép a valóság helyébe. Izzadság gyöngyözött az arcán, és ráfagyott. Tenyerébe vájta a körmét, és kényszerítette magát, hogy fölidézze egész életét, egészen a legelső emlékekig és még azokon is túl, amikor apja minden bizonnyal egyre csak az Iskarról beszélt, nem tudván szabadulni annak a gondolatától, amit ott talált és elveszített.
Később, amikor fia már elég idős volt ahhoz, hogy megértse, nem beszélt annyit az Iskarról. De a jelek szerint a baj már megtörtént. A fogékony években, ahogy a pszichológusok hívják; az akkor megtanult és elfeledett dolgok később visszatérnek kísérteni az embert.
Conwayt is kísértették, ahogy ment abban az idegen városban. És az öreg Krah oldalról nézte, nézte, mosolygott, folyton mosolygott.
Az asszonyok pedig jajveszékeltek, sirámuk nőstény farkasok jajszavaként szállt a sötét ég felé…
IV.
Conway úgy érezte, évszázadok teltek el, míg Krah végre megállt egy kapu előtt, és félrehúzta a prémfüggönyöket.
- Lépjetek be - mondta, és a földiek sorban bementek. Az őrök kint maradtak, csak öten főttek be az öreggel.
- A fiaim - mondta Krah.
Mind felnőtt férfiak, jóval idősebbek, mint Conway, viharvert, keménykezű harcosok. De Krah előtt gyermeki alázattal viselkedtek.
A ház alsó szintjét tárolóhelynek használták. Fagyott hústömbök és valami szárított mohaszerűség kötegei foglalták el az egyik oldalt. A másik oldalon egy ól és húsvágó tőke állt. Az Iskaron szemlátomást nem volt fa, mert az ól is kőből épült, s az ajtókat is csak a vastag függönyök zárták el.
Krah fölemelt egy újabb függönyt, és fölvezette őket a zárt lépcsőn, amely légzsilipként szolgált a huzat és az alsó szint metsző hidege ellen. A felső helyiség földi mérce szerint jéghideg volt, de mohából rakott. kicsiny, szinte teljesen füst nélküli tűz égett a kerek tűzhelyen, s a roppant vastag falak tökéletesen szigeteltek a szél ellen. Conwayt tüstént kiverte a veríték, alighanem csak az izgalomtól.
A tűz mellett egy lány ült, a nyárssal és a fazékkal volt elfoglalva. Szemlátomást nemrég szaladhatott be az utcáról, mert ezüstös hajában még hópelyhek csillogtak, és szandálja is nedves volt.
Nem emelte föl a fejét, amikor a férfiak beléptek, mintha az ilyesmi nem rá tartozott volna. Conway azonban elkapta egy oldalpillantását. A kőből faragott lámpások lágy fényében összehúzódott a pupillája, s Conway a kék szemben indulatos, lázadó elevenséget látott megvillanni. Rámosolygott.
A lány egy pillanatra nyíltan visszanézett, furcsán, áthatóan, mintha lerántana róla minden külső leplet, mintha fölmérne mindent, ami benne van - szívét, lelkét, legbensőbb gondolatait, mohón, egy szempillantás alatt. Aztán megszólalt az öreg, és a lány tüstént visszafordult a nyárshoz.
- Üljetek le - mondta Krah, és a földiek helyet foglaltak a mohapárnákra terített prémeken.
Az öt magas férfiú is leült, de Krah állva maradt.
- Nem tudtok hát semmit Connáról - mondta, s Conna fia rezzenéstelen arccal válaszolt:
- Nem.
 - Akkor hogyan jöttök az Iskarra?
Conway megvonta a vállát.
- Hogyan jött Conna? A földi emberek elmennek mindenüvé. - Öntudatlanul átvette Krah ünnepélyes beszédmódját. Mosolyogva előrehajolt. - Kemény szavakat használtam, amikor a kapu előtt álltunk. Feledjük el őket, mert csak a harag szavai voltak. Ne essék szó Connáról sem. Semmi dolgunk ővele.
- Ó! - mondta halkan az öreg. - Feledni. Ezt a szót nem ismerem. A haragot, azt igen… és a bosszút is. De a feledést nem.
Aztán Rohanhoz és Esmondhoz fordult, meghallgatta kívánságaikat, udvariasan válaszolt kérdéseikre. De fagyos kék szemét komoran, tűnődve nyugtatta Conway arcán, egy pillanatra sem vette le róla tekintetét. Conway idegei pattanásig feszültek, és elfogta a szorongás.
Megesküdött volna rá, hogy Krah tudja, kicsoda, és miért jött az Iskarra.
A józan ész azt sugallta, hogy ez képtelenség. Sok éve már, hogy Krah találkozott az apjával, és különben sem hasonlítottak egymásra. Az sem látszott valószínűnek, hogy változatlanul átvette volna apja modorát.
De nem tudhatta, és emésztette a bizonytalanság. Nyomasztotta az öreg keserű tekintete.
Az öt fiú nem mozdult, nem szólt. Conway biztosra vette, hogy tökéletesen értik a beszélgetést, és eszébe jutott, hogy Krah szerint ezek testvérekként éltek Connával. Úgy érezte, várakoznak, nagyon türelmesen, mint akik sokáig várakoztak már, ráérnek még egy kicsit várni.
Időről időre a lány lopva, égő szemmel rápillantott Conwayre. A férfiban szorongása ellenére fölébredt az érdeklődés a lány iránt, eltűnődött, miféle békétlen kisördög bujkálhat benne. Elbűvölő arcocskája volt, különös fények és árnyak futkostak rajta a tűz fényében.
- Kereskedelem - mondta végül Krah. - Barátság. Tudomány. Jó szavak. Együnk most, aztán pihenjünk, és én gondolkodom ezeken a jó szavakon, melyeket már hallottam Connától.
- Ide hallgasson - mondta ingerülten Rohan -, én nem tudom, mit művelt itt Conna, de nem értem, miért minket kell hibáztatni a bűneiért.
- Igazat beszélünk - mondta szelíden Esmond. Rápillantott Conwayre, várta a kérdést, amelyet Conwaynek kellett volna föltennie. De Conway nem bízott magában, és végül Esmond kíváncsisága győzedelmeskedett. - Mi volt Conna bűne? - bökte ki.
Az öreg lassan, súlyosai végigmérte.
- Ne engem kérdezz - mondta. - Kérdezd őt, aki ott vár az Örökre Elmentek Tavánál.
A név korbácsként vágott végig Conway idegein. Attól félt, elárulja magát, de ha összerezzent is, úgy látszott, nem vette észre senki. Esmond és Rohan arckifejezése őszintén értetlen volt.
- Az Örökre Elmentek Tava? - ismételte meg Esmond.
- Mi az?
- Legyen vége a beszédnek - mondta Krah.
Elfordult, és saját nyelvén odaszólt valamit a lánynak; Conway kihallotta belőle a Ciel nevet. A lány engedelmesen fölkelt, és felszolgálta az ételt a férfiaknak vékony, faragott kőtányérokon. Amikor végzett, Leült a tűz mellé, és a maradékból falatozni kezdett: karcsú, alázatos árny, kinek tekintetében nem volt több alázat, mint a párducéban. Conway lopva rámosolygott, s viszonzásként a lány piros ajka is megmoccant egy pillanatra.
Amikor befejezték az étkezést, Krah fölemelkedett, és egy folyosóba vezette a földieket. Két, elfüggönyözött bejáró nyílt mindkét oldalon, mögöttük kicsiny, ablaktalan fülkék, melyekben mohát és szőrmét halmoztak fel puha fekvőhellyé.
Ciel nesztelenül meggyújtotta a kőlámpásokat, és Conwaynek úgy tetszett, különös figyelmet fordít arra a fülkére, amelyet magának választott ki.
- Aludjatok - mondta Krah, és magukra hagyta őket. Ciel elsurrant egy keskeny hátsó lépcső irányába a másik oldalon.
A földiek egy pillanatig csak álltak, nézték egymást, aztán Conway mogorván megszólalt:
- Ne kérdezzetek semmit, mert nem tudom a választ!
Megfordult, és bement a fülkéjébe, összehúzva maga mögött a függönyt. Nyomott hangulatban letelepedett a prémekre, és rágyújtott egy cigarettára, miközben hallgatta Rohan halk, félig haragos hangját, amint azt mondja Esmondnak, hogy Rand nagyon furcsán viselkedik. Esmond csitította, hogy a helyzet mindenkit megviselne. Aztán lefekvéshez készülődtek. Conway elfújta a lámpáját.
Jó darabig csak ült, verítékezve az idegességtől. Krah járt az eszében, a keskeny völgy, amely szinte karnyújtásnyira volt tőle, apja; akit gyűlölni tudott volna a sötét emlékekért, melyeket maga után hagyott az Iskaron, s melyek most annyira megnehezítették fia dolgát.
Isten óvja, ha egyszer Krah megtudja!…
Várt egy darabig, amíg minden elcsöndesedett. Aztán nagyon óvatosan fölemelte a függönyt, és kilépett az előtérbe.
Belátott a nagy szobába. Krah négy markos fia ott aludt a prémeken, a parázs körül. Az ötödik nem aludt, törökülésben ült, lábain nyugtatva lándzsáját. Conway a hátsó lépcső felé pillantott. Teljesen biztos volt benne, hogy a nők lakrészéhez vezet, és ha arra kalandozna; az egész ház a nyakába szakadna. Vállat vont, és visszatért a fülkéjébe.
Elnyújtózott a prémeken, és homlokát ráncolva bámult a sötétbe. Gondolkodni próbált. Nem számított rá, hogy az Iskar népe gyűlölheti a földieket. Eltöprengett, már vagy századszor, hogy mit tehetett az apja, amitől az Iskar minden asszonya siratóénekbe kezd, amikor eszükbe jut. "Kérdezd őt, aki ott vár az Örökre Elmentek Tavánál…"
Voltaképpen mindegy. Csak az nem mindegy, hogy éberen figyelik őket, és hosszú az út a városon át ahhoz, hogy egy földlakó életben maradjon, még ha el tud is szökni Krahtól.
Hirtelen eljutott a tudatáig a hang: valaki végigosont az előtéren, és most megállt az ajtaja előtt.
Conway nesztelenül benyúlt kezeslábasába, és kezébe vette az elrejtett fegyvert. Várt.
A függöny megmozdult egy kicsit, aztán még egy kicsit. Conway mozdulatlanul feküdt, és egyenletesen lélegzett, mintha aludna. A halvány derengésben kirajzolódtak az ajtónyílás körvonalai, és Conway tisztán kivette az ott álló, figyelő alakot.
Ciel, a szürke egérke, gyapjútunikában, vállára hulló ezüst hajjal, mintha holdsugárpalástja volna, Ciel, a párductekintetű kisegér.
Kíváncsi is volt, hogy mire készül a lány, félt is, hogy a suttogás kihallatszik a másik szobába, mozdulatlan maradt tehát, alvást színlelve.
A lány egy hosszú pillanatig csak állt és nézte. Conway hallotta halk, szapora lélegzését. Aztán a lány egy gyors lépést tett előre, majd megtorpant, mintha inába szállt volna a bátorság. Ez volt a veszte.
A lándzsás férfi alighanem valami mozgást vett észre, talán a tunika lebbenését, mert Ciel nem ütött zajt.
Conway kiáltást hallott a nagy szobából, Ciel pedig elengedte a függönyi, és elszaladt. Nehéz férfilépések dobogtak utána.
Az előtér végéből dulakodás és halk, dühös suttogás hallatszott. Conway az ajtóhoz osont, és résnyire félrehúzta a függönyt.
Krah fia erősen fogta a lányt. Úgy látszott, dorgálja, inkább szomorúan, mint dühösen, aztán megfontoltan, higgadtan nekilátott elverni. Ciel meg se mukkant, de a tekintete villogott, arca égett a haragtól.
Conway csendesen kilépett a fülkéből. A férfi háttal állt, de Ciel észrevette. Conway némán mutatta, mi a teendő, és a lány tüstént elértette - vagy csak a bátorság kellett neki, hogy megtegye.
Hátrahajolva, mint a macska, erősen belemélyesztette fogát a férfi karjába.
Az inkább a meglepetéstől, mint a fájdalomtól engedte el. Ciel leiszkolt a női lépcsőn, s a férfi tátott szájjal bámult utána, úgy elképedve, mintha a lába alatt heverő lélektelen kövek támadták volna meg hirtelen. Conwaynek az az érzése támadt, hogy ez most esett meg először az Iskar történetében.
Kényelmesen a falnak dőlt és megszólalt:
- Mi történt?
Krah fia hátrapördült, arcán a megdöbbenést harag váltotta föl. Conway látványosan ásított, mintha csak most ébredt volna föl.
- Ciel volt az, akit vertél? Nagylány már ehhez. - Rávigyorgott a fognyomokra a másik karján. - Egyébként ki ez a lány? Krah unokája?
Lassan, botladozva, de érthetően válaszolt a másik:
- Krah fogadott gyermeke; nővérem barátnőjének lánya. Ciel anyatejjel itta gonoszságot, gonoszságot anyja nővéremtől tanulta, nővérem Connától.
A nagydarab férfi hirtelen megragadta Conway gallérját, és fojtogatóan megszorította. Conway döbbenten látta, hogy könny csillog a szemében, és mély, keserű düh.
- Intelek, földi ember - mondta. - Menj… menj gyorsan, amíg még élsz… Eltaszította Conwayt, és visszament a nagy szobába, tovább borongani a tűz mellett. A földi ember pedig eltűnődött, vajon mindannyiuknak szólt-e a figyelmeztetés vagy csak neki. órák múlva tudott csak elaludni. Nyomasztó álmában megint a jeges völgyet látta, a sziklafal mögött megbúvó, lapuló rettenetet érezte. Közelebbinek érezte, mint eddig bármikor, olyan közelinek, hogy rémült kiáltással fölriadt. A kőfülke kriptaként zárta körül. Kiment. Olyan kétségbeesés fogta el, mint életében soha. Odakinn erősödött a szél.
Amikor belépett a nagy szobába, éppen akkor jött be Krah a külső lépcsőről. Mögötte jött Marcia Rohan, nagyon sápadtan és büszkén. Arca vérzett, szép, sötét haja vizes volt és kócos, tekintete pedig olyan fájdalmas, hogy Conway nem tudott a szemébe nézni.
- Marcia! - kiáltott oda, és a lány hozzászaladt, szorosan belekapaszkodott, mint egy ijedt kisgyermek. Conway átölelte, és megfelelt a kérdésére, mielőtt még kimondhatta volna.
- Peternek semmi baja. Apádnak sem. Épek és egészségesek.
Az öreg Krah megszólalt. Különös merevség érzett a hangjában, mintha olyan döntésre jutott volna, amelyet semmi sem változtathat meg. Ránézett Conwayre.
- Menjetek - mondta. - Hívd a… barátaid.
V.
Conway magával vitte Marciát. Rohan tüstént előbújt, Esmond viszont úgy aludt, mint egy hulla. Szemlátomást órákig dolgozott a kőlámpás fényénél, jegyzeteket készítve az Iskar lakóiról.
Conwaynek az járt az eszében, miközben keltegette, hogy vajon azokból az adatokból visszajut-e valami épségben a Földre. Tudta, olyan bizonyossággal, mint tulajdon nevét, hogy ittlétüknek vége, és nem tetszett neki Krah tekintete.
- Csak én vagyok a hibás! - ismételgette Marcia. - Nem bírtam tovább. Nem tudtam, éltek-e, haltok-e. A rádiótok nem felelt. Elloptam egy szánt.
- Egyedül jöttél? - kérdezte Rohan.
- Egyedül.
- Úristen! - mondta halkan Esmond, és a karjába vette a lányt. Marcia a férfihoz bújtatta vérző arcát, és felzokogott.
- Megköveztek, Peter, megköveztek az asszonyok! A férfiak hoztak az utcán, és az asszonyok megköveztek…
Esmond szelíd arca halottsápadt lett, pillantása fagyos, mint a hó odakinn. Végigcsörtetett a folyosón, karjában Marciéval, és még lépéseiből is harag döngött. Rohan a nyomában sietett.
Az öreg Krah nem hagyta szóhoz jutni őket. Öt fia mögötte sorakozott, és volt bennük valami impozáns, ahogy ott állt az öt magas, szőke férfi és előttük a magas öreg, mint valami ős vezérfarkas, akit megfehérítettek már az évek, de még mindig ő áll az élen.
Krah fölemelte a kezét, és a földiek megtorpantak. Conway látta, hogy Ciel figyeli őket a tűz mellől, tágra nyílt szemmel nézi az idegen nőt; aki egymaga átvágott a hómezőn, hogy ura mellé álljon. A szét hangosan fütyült az ablakrésekben, üvöltő lendülettel zúdult le a magas csúcsokról, s Conway idegeit különös izgalom borzongatta meg.
Krah Marciára nézett, amikor megszólalt:
- Sajnálom ezt - mondta. - De az asszonynak nem lett volna szabad eljönnie. - Fölemelte fagyos tekintetét, hogy megnézze mindannyiukat. - Felkínálom az életet nektek. Menjetek most, menjetek a városból, menjetek az Iskarról, és ne jöjjetek többé soha. Ha nem mentek, nem segíthetek.
- Miért kövezték meg? - csattant föl Esmond. Ez az egy járt az eszében, nem érdekelte semmi más.
- Mert más, mint ők - válaszolt egyszerűen Krah -, és félnek tőle. Férfiruhát visel, és férfiak között jár, s ez ellene mond hitüknek. Elmentek tehát?
Esmond talpra állította a lányt, de ölelő karját a vállán hagyta.
- Mi biztosan elmegyünk - mondta. - És megölöm azt, aki hozzáér!
Krah eléggé úriember volt ahhoz, hogy ne törődjön a nagyon őszinte fenyegetés tartalmatlanságával. Fejet hajtott.
- Úgy van az rendjén - mondta. Rohanra nézett.
- Ne aggódjon - csattant föl Rohan. - Elmegyünk, magukat pedig a fene egye meg! Farkasoknak való ez a világ, és farkasok is élnek rajta!
Megindult az ajtó felé Esmonddal és a lányával. Krah pillantása Conwayre siklott. Halkan kérdezte:
- És te, akit Randnak hívnak?
Conway vállat vont, mintha az egész kérdésre ügyet sem vetne.
- Miért akarnék itt maradni? - Úgy remegett a keze, hogy a zsebébe kellett dugnia. Hátán apró izzadságcseppek csorogtak. Az ablaknyílás felé intett a fejével. - Fehér szél fúj, Krah! - mondta. Kihúzta magát, zengő hangját felemelte: - Ott kap majd minket a nyílt síkságon. Az asszony biztosan meghal, de talán mi, többiek is. De elmegyünk. Tudja meg azonban az egész város, hogy Krah nem férfi már, hogy inkább asszonyruhát kellene hordania, mert csellel ölt, nem becsületes lándzsával!
Csönd lett. Esmond megállt, és visszafordult az ajtóban, szorosan fogva a lányt. Rohan is megtorpant, s arcukra kiült a megdöbbenés.
Conway szíve kalapácsként vert. Blöffölt - a jól felszerelt szánokkal, gondolta, valószínűtlen, hogy bajuk essék, de egy szemernyi igazság azért volt, amiben megkapaszkodhatott. Gyötrődve várta, hogy sikerül-e a blöff. Tudta, hogy máskülönben ugyanúgy elveszti a Tavat, mint egykor apja.
Hosszúnak rémlett az idő, míg Krah végre felsóhajtott, és halkan megszólalt:
- A fehér szél. Igen. Elfeledtem, hogy a földi nép oly gyönge.
Szinte észrevehetetlen változás ment végbe az öregben. Mintha ő is feszülten várt volna valamilyen válaszra, melyet most megkapott. Tekintete hidegen, szinte vidáman villant meg.
- Maradhattok - mondta -, míg eláll a szél.
Aztán sarkon fordult, és lement a lépcsőn, nyomában a fiai.
Esmond utánuk nézett, s Conway derűsen figyelte a vad haragot kerek, szelíd képén.
- A halálba küldött volna bennünket! - mondta Esmond, mintha ott helyben szerette volna megölni az öreget. A Marciát fenyegető veszély ősemberré változtatta a tudóst. Conwayhez fordult.
- Köszönöm. Igazad volt, amikor a falnál megfenyegetted őket. És ha bármi történik velünk, remélem, Frazer majd megfizet érte!
- Nem lesz semmi bajunk - mondta Conway. - Vidd vissza Marciát a hálószobába. Ott melegebb van, és lefekhet. - Ránézett Cielre, és élesen rászólt: - Érted, amit mondok?
A lány mogorván bólintott. Conway Marciára mutatott.
- Menj vele! Hozz vizet, valamit a sebre!
Ciel engedelmesen fölkelt, de szeme sarkából ravaszul figyelte a férfit, miközben elindult a földlakók után.
Conway magára maradt.
Kényszerítette magát, hogy maradjon nyugton, és gondolkodjon. Kényszerítette a szívét, hogy verjen nyugodtabban, a kezét, hogy ne remegjen. De sem diadalérzetén, sem félelmén nem volt hatalma.
Szabad útja volt, legalábbis pillanatnyilag. Miért? Miért ment el Krah, és miért vitte magával a fiait?
A szél süvöltött, sikongott, fölkapta a prémfüggönyöket, havat szórt be a padlóra. A fehér szél. Conway elmosolyodott. Itt a lehetőség. Több nem lesz. Megfordult, és besietett a másik folyosóra, amely azzal szemben nyílt, ahová a többiek mentek. Ott is négy kis hálófülke volt. Az egyik azonban kétszer akkora volt, mint a többi, és Conway bizonyosra vette, hogy az az öregé.
Besurrant, gondosan behúzva maga mögött a függönyt.
Ott volt minden, amire. szüksége volt. Minden, ami lehetségessé tehette az egyetlen próbálkozást, hogy eljusson álmai titkos völgyébe.
Vetkőzni kezdett. Levetette a kezeslábasát, a vékony alsóruhát, a csizmát mindent, ami földi volt. Át kell mennie a városon, és földi emberként nem mehet át rajta. Már korábban rájött, hogy nincs más mód. Örült a fehér szélnek, mert megkönnyíti majd a csalást.
Hideg lesz és veszélyes. De nem törődött a hideggel, és már a veszély sem érdekelte. Nem fogja emészteni magát és meghalni úgy, mint az apja, mert eljátszotta mindörökre az egyetlen lehetőséget.
Pár perc múlva eltűnt Rand Conway. A kőfülkében egy névtelen iskari harcos állt, magas, szőke, fehér prémbe burkolt férfi, lábán ormótlan bőrcsizma, kezében lándzsa. Két dolgot őrzött csak meg gondosan övébe rejtve: a kis pisztolyt és egy apró, ólomburkolatú, ólomdugós fiolát.
Megfordult - és meglátta Cielt, aki tágra nyílt, döbbent szemmel meredt rá. Olyan csöndesen surrant be, hogy nem hallotta meg. És tudta, hogy a lány egyetlen hangos kiáltása romba döntheti minden tervét.
Két gyors, dühös lépéssel mellette termett, elkapta, és keményen befogta a száját.
- Miért jöttél ide? - förmedt rá. - Mit akarsz?
A lány felézett rá, s tekintete ugyanolyan szilárd és elszánt volt, mint az övé.
- Ha kiáltasz, megöllek - mondta Conway. A lány megrázta a fejét, és Conway kissé fölemelte a kezét. Nem bízott benne.
Lassan, nehézkesen szólalt meg a lány:
- Vigyél el!
- Hová?
- Földre.
Most Conway döbbent meg.
- De miért?
- Föld-asszony büszke, mint férfi - mondta hevesen Ciel. - Szabad!
Innen volt hát a benne izzó indulat! Nem volt türelmes, mint a többi iskari asszony, mert ő már látott valami mást. Eszébe jutott, mint mondott Krah fia.
- Conna tanította ezt?
A lány bólintott.
- Elviszel? - kérdezte követelőzőn. - Viszel? Bújtam Krah elől. Szöktem. Viszel?
Conway elmosolyodott. Tetszett neki a lány. egy vérből valók voltak mind a ketten, reménytelen álmot dédelgettek, és kockára tettek mindent, hogy valóra váltsák.
- Miért ne? - mondta. - Elviszlek.
Ciel öröme elemi erő volt.
- Ha hazudsz - suttogta -, megöllek! - Aztán megcsókolta.
Conway érezte, hogy a lány most csókolt meg először férfit. De azt is, hogy nem utoljára.
Eltolta magától.
- De akkor segítened kell. Fogd ezeket! - Kezébe nyomta a levetett ruhákat. - Dugd el! Ki lehet menni hátul a házból?
- Igen.
- Mutasd meg, hol. Aztán várj rám, és ne szólj senkinek. Senkinek! Megértetted?
- Hová mégy? - kérdezte a lány. Tekintetében újra megjelent a csodálkozás és egy kis félelem. - Mit csinálsz, iskari ember?
Conway megrázta a fejét.
- Ha nem segítesz, meghalok… sosem látod meg a Földet.
- Jöjj - mondta a lány, és elindult.
Esmond és Rohan még mindig Marciával volt, még mindig tetve félelmekkel és indulattal - minek törődnének Conwayjel, a kívülállóval? Krah háza üres volt és csendes, csak a szél kacagott sikongva az ablakrésekben, mint farkasok a préda körül. Conway megborzongott, összerándult a bőre, mint valami állaté.
Ciel levezette egy keskeny lépcsőn, és megmutatta az átjárót, melyen át a belsőségeket szokták kivinni a húsbontó helyről - női munka, nem való harcosoknak.
- Várok - mondta. Keze szorosan összezárult Conway izmos karján. - Jöjj vissza. Gyorsan!
Nem őt féltette, hanem saját magát, nehogy ebben az utolsó órában veszítse el a remélt szabadságot. Conway tudta, mit érezhet.
Lehajolt, és gyorsan, gorombán megcsókolta.
- Visszajövök. - Aztán föllebbentette a prémfüggönyt, és kisurrant a sötétségbe.
VI.
A városban dúlt, zajongott a vihar. Harsogott a szűk utcákban, remegtek, zengtek a házak jeges tornyai. Nem esett a hó, de a sűrű, barnás fehérség szállt, hullámzott, kavargott, mintha az Iskar fele a levegőbe emelkedett volna. A zűrzavar fölött pedig tisztán, zavartalanul ragyogtak a csillagok.
A hideg Conway csontjáig hatolt, acéltűkkel nyúlt a szíve felé. Összébb húzta a meleg prémeket. Szíve sebesebben vert. Lüktetett a vére, küzdött a hideggel, és furcsa, lázas izgalom öntötte el, válasz a szél vad kihívására. Szembogara kitágult, fekete volt és ádáz, mint egy nagy macskáé. Gyors léptekkel megindult, biztosan haladva a jégen, a fagyos köveken.
Tudta, milyen irányba kel! mennie. Megnézte már akkor, amikor először meglátta a várost, és kitörölhetetlenül beleégett az agyába.
A Tóhoz, az Örökre Elmentek Tavához.
Kevesen voltak az utcán, és akikkel találkozott, nem fordultak meg utána.
A fehér szél elhomályosított mindent, és nem volt Conway személyén semmi feltűnő: karcsú, büszke arcú férfi tört előre a szélben, magányos harcos, aki saját útját járja.
Többször hátranézett, nem követik-e. Nem tudta elfelejteni Krah arcát, a titkos örömöt, és nem tudta megérteni, miért hagyta olyan hirtelen őrizetlenül az öreg a földlakókat. De semmit sem látott a süvöltő fergetegben.
Megtapogatta a kis pisztolyt, és elmosolyodott.
Ösztönösen haladt előre a kanyargós utcákon, mindig ugyanabba az irányba. A házak ritkulni kezdtek. Hirtelen eltűntek, és Conway ott állt a városon túli völgyben. Fönn a magasban ki tudta venni a csillagok felé ágaskodó, ragyogó hegyormokat.
Itt már teljes erejével támadt rá a szél. Szembefordult vele, fölkacagott, és nekivágott a kőgörgetegnek. Az őrület, mely ott lappangott benne, amióta csak az Iskarra tette a lábát, teljesen elhatalmasodott rajta.
Mintha személyiségének egy részét is elvesztette volna. A szél, a hó, a durva sziklák egyek voltak vele. Ismerte őket, és ismerték őt. Nem árthattak neki. Csak a magas csúcsok néztek le rá fenyegetően, s úgy érezte, haragszanak rá.
Mintha az álombeli érzés is megrezdült volna már benne, de alig-alig. Még nem félt. Különös módon boldognak érezte magát. Sosem volt még ennyire egyedül, mégsem érezte magányosnak magát. Valami vad, durva érzés támadt föl benne, ami szembeszállt a vihar vad durvaságával, és mámoros büszkeség töltötte el, bizonyosság, hogy megállná a helyét akármelyik iskari férfival szemben Iskar földjén.
Eltűnt mögötte a város. A völgy fehér falai közrefogták, a vihar függönye mögött bizonytalanul, alaktalanul húzódtak egyre közelebb hozzá. Különös módon időtlen volt ez az út, és szinte tér nélküli is, mintha Conway egy saját, külön dimenzióban létezett volna.
És ebben a saját, külön világban nem látszott sem furcsának, sem oda nem illőnek, hogy Ciel vékony hangja hatol át a szélzúgáson, hogy amikor megfordul, meglátja, ahogy ügyes, fürge léptekkel, sietségében minden óvatosságról megfeledkezve szökell utána.
A lány odaért hozzá.
- Krah! - zihálta a futástól kifulladva. - Előrement néggyel! Egy utánad. Látom. Én is utánad! - Gyors, határozott kézmozdulattal körbeintett a völgyben. - Csapda! Megfognak. Ölnek. Jöjj vissza!
Conway nem mozdult. A lány szenvedélyesen megrázta.
- Vissza! Most, vissza!
Conway rendületlenül állt, fölemelt fővel, tekintete a vihart fürkészte, kereste az ellenséget, akiről hitte is, nem is, hogy ott van. Aztán a vihar süvöltésén át mélyen, erősen felharsant egy vadászkürt. Válasz jött rá a völgy másik oldaláról. Felharsant egy újabb, aztán még egy… Conway számolt. Hat. Krah és az öt fia körülötte és mögötte úgy, hogy nem volt visszaút a városba.
Conway most már látta az öreg ravaszságát. Elmosolyodott vagy inkább vicsorgott.
- Te menj - mondta a lánynak. - Téged nem bántanak.
- Engem büntetnek - mondta bőszen Ciel. - Nem. Neked élni kell. Téged vadásznak, de ismerem az utakat. Sokszor mentem az Örökre Elmentek Tavához. Ott nem ölnek. Jöjj.
Elindult, de Conway utánakapott és visszatartotta. Hirtelen gyanakvás fogta el.
- Miért törődsz ennyire velem? - kérdezte. - Esmond vagy Rohan is elvihetne a Földre!
- Krah ellenében? - A lány fölnevetett. - Gyenge emberek, nem, mint te. - Egyenesen Conway szemébe nézett a félhomályban, tág, bársonyfekete szemmel, olyan mélyen, hogy a férfi furcsa zavart érzett. - De több van - mondta a lány. - Eddig nem szerettem még. Most szeretek. És… te Conna fia vagy.
Conway nagyon lassan mondta:
- Honnan tudod?
- Krah tudja. Hallottam, mondta.
Tehát mindvégig kelepce volt, kezdettől fogva. Krah tudta. Az öreg adott neki egy lehetőséget, hogy elmenjen az Iskarról, s ő nem fogadta el… és Krah örült neki. Azután elment, és megvárta, míg Conway megy hozzá.
- De én tudom hallás nélkül - mondta a lány. - Most jöjj, Conna fia!
Elindult fürgén, mint egy őz, térde fölé kapva tunikáját. Conway követte, és körülöttük, mögöttük egymásnak felelgettek a kürtök, mint sóvár vadászkutyák, melyek szagot fogtak, és nem mondanak le a prédáról.
Végigüldözték őket a vadászok a hosszú völgyön, a hegyfalak egyre közelebb kerültek, egyre közelebbről zengett a kürtszó. Diadal volt a hangban, és a vadászok nem siettek.
Egyetlenegyszer sem pillantotta meg üldözőit Conway a hóförgetegben. De anélkül is tudta, hogy fagyos, gonosz mosoly ül az öreg Krah arcán, a rég várt bosszú rémítő mosolya.
Azt is jól tudta, hol ér majd véget a hajsza. A kürtök beszorítják a hegyszoros torkába, aztán elhallgatnak majd. Nem engedik meg, hogy elérje a Tavat. Megint megtapogatta a kis fegyvert, és arca aligha volt szelídebb Krahénál. Nem félt a lándzsáktól.
A lány gyors, biztos léptekkel vezette a sziklák, jégtömbök útvesztőjében, szoknyája szürke zászlóként csapkodott a szélben. Odafenn a magasban a fagyos csúcsok eltakarták az eget, keskeny csíkban látszottak csak a csillagok. És hirtelen, mintha élőlények lettek volna, a völgyfalak összezárultak, s a kürtök harsogása diadalittasan tombolt a fülében, sebesen száguldva feléje.
Fölvetette a fejét, és elüvöltötte magát, dacos haraggal. Aztán csend lett, s a felkavart hófelhőkön át meglátta az emberi alakokat, a lándzsák halovány csillogását.
Előhúzta volna a pisztolyt, rázúdította volna a gyors álmot hozó permetet a harcosokra. Eltartott volna kábulatuk addig, amíg elvégzi, amit kellett. De Ciel nem hagyott időt rá. Hirtelen megrántotta, szinte egész testét behúzta egy hasadékba a sziklák között.
- Gyorsan! - zihálta. - Gyorsan!
Az érdes szikla végighorzsolta, ahogy átpréselte magát. Hangokat hallott maga mögött, harsány, dühös hangokat. Koromsötét volt, még az ő szemének is, de Ciel elkapta a ruháját, és maga után húzta - egy kanyar, egy másik, egy éles sarok, ahol majdnem beszorult, míg a karcsú lány könnyedén átsiklott. Aztán megint szabadon mozoghatott, és ott szaladt Ciel mellett, követte sürgető, kifulladt hangját.
Pár lépést tett, aztán léptei lelassultak, s végre megállt. Ebben a védett zugban nem fújt a szél. Nem zavarták hófelhők a látását.
Keskeny hasadékban állt a hegyfalak között. Mindkét oldalon jégtömbök meredtek föl, magasan és végtelenül gyönyörűen szökve föl a porhóból. A levegőt elhomályosították a kavargó jégkristályok, mintha gyémántpor villódzott volna, s a magasban a fénylő jégtűk tisztán rajzolódtak ki a sötét indigókék ég háttere előtt, melyen erős fényű csillagok ragyogtak.
Ott állt álma szűk völgyében. És most már félt.
A valóság és a rémlátomás összezárult, mint a két hegylánc, és csapdába szorult köztük. Ébren volt, érezte testét, érezte az éles hideget, mégis az álom ismeretlen iszonyata fogta el.
Szinte látta apja álombeli árnyát, ahogy ott könnyezik a hasadékot lezáró jeges sziklák mellett, szinte hallani vélte a fájdalmas kiáltást… Sosem mehetek vissza az Örökre Elmentek Tavához!"
És tudta, hogy most meglátja az álom végét. Most nem fog felébredni, mielőtt átlépne a sziklákon. A gyötrő rettegés, amelynek nem volt életéből ismert alapja, meztelen teljességében betöltötte a szívét, és nem tűnt el.
Valamiképpen egész életében tudta, hogy el kell jönnie ennek a pillanatnak. Most, hogy eljött, nem tudott szembenézni vele. Az alaktalan, alaptalan iszonyat megfosztotta minden erejétől, és minden logikája hiábavaló volt. Nem tudott továbbmenni.
De mégis ment, mint mindig, lassan előre a hóban.
Megfeledkezett a lányról. Meglepődött, amikor Ciel húzni kezdte, sürgetően. Megfeledkezett Krahról is.
Csak a kétségbeesett szavak keringtek a fejében, a hideg jégajkak suttogta szavak: "Örökre Elmentek… Örökre Elmentek… " Fölnézett, és feje fölött az aranyló csillagok kavarogtak a mélykék égen, szépségükből rosszindulat áradt, s a villódzó jégtornyok mintha titkon kacagtak volna.
A lidérces álom - de ébren járt benne.
Nem kellett messze menni. A lány húzta-vonta, és Conway gépiesen engedelmeskedett, meggyorsítva vonakodó lépteit. Nem ellenkezett. Tudta, hogy hiába. Ment tovább, ahogy az elítélt megy egyenletes léptekkel a vérpadra.
Átlépett a sziklákon. Már nem érzékelte a mozgást. Valami időtlenségben, hidegen, akár a jég, belépett az előttük feltáruló barlangba, és végre letekinthetett az Örökre Elmentek Tavára.
VII.
Fekete volt a Tó. Mélységes feketén, rezzenéstelenül terült el az egyenetlen sziklabölcsőben a boltozat alatt, ahol végül összeértek a hegyeit.
Különös feketeség, gondolta Conway, s egész testében megremegett, még mindig a lidércnyomás hatása alatt. Belebámult, és hirtelen, mintha mindig is tudta volna, átvillant rajta, hogy a Tó olyan, mint az eleven szem pupillája, melynek nincs saját fénye, de befogad minden fényt, minden benyomást.
Meglátta tulajdon tükörképét abban a hatalmas, rezzenéstelen szemben, és maga mellett a lányét. Ahol a kép látszott, halovány, fagyos ragyogás jelent meg, mintha a Tó anyaga magába vésné, fénylően magába marná, amit látott.
Halk léptekkel mögéje érkezett hat másik árnyalak - Krah és öt fia -, és Conway látta, hogy haragjuk rettenetes. De a lándzsákat odakinn hagyták.
- Itt nem ölhetünk - mondta halkan Krah -, de megakadályozhatjuk, amit tenni akarsz!
- Honnan tudod, mit akarok? - kérdezte Conway furcsa arckifejezéssel, mintha távoli, ismeretlen nyelven beszéd hangokra fülelt volna.
- Ahogy előtted eljött apád - válaszolt Krah -, úgy jöttél el te is, hogy ellopd a Tó titkát.
- Igen - mondta szórakozottan Conway. - Igen, így van.
Az öreg és termetes fiai körülfogták Conwayt. Ciel elébük állt.
- Várj! - mondta.
Most vettek először tudomást a lány jelenlétéről.
- Amit te tettél - mondta komoran Krah -, azért majd később felelsz.
- Nem! - kiáltott föl Ciel dacosan. - Azt mondom, nem! Figyelj! Egyszer szereted Connát. Tanulsz tőle jót. Párja boldog, nem szolga. Hoz bölcsességet Iskarnak de most gyűlölsz Connát, most felejted. Elmegyek Földre Conna fiával. De előbb jönnie kell ide. Rendjén van, hogy jön. De te ölsz, te gyűlölsz Rand - hát én jövök védeni.
Kihúzta magát Krah előtt, a kisegér haragtól villódzó, tündöklő alak lett.
- Egész életemben - gyűlölni! Rand miatt próbálod megölni Conna emlékét, tanítsz az embereknek gyűlöletet, félelmet. De anyám Connától tanult. Én tőle tanultam - és nem feledek! Rand boldog, szabad!
Conway különös megdöbbenéssel jött rá, hogy nem róla van szó, hanem egy másik Randról. Ahogy a lányt hallgatta, mély, sötét nyugalom áradt szét benne, mély és sötét, akár a tó.
- Nem ölsz, öreg - suttogta Ciel. - Még nem. Lássa! Tudja! Aztán, ha gonosz, ölj. - Megfordult. - Conna fia! Nézz bele a Tóba. Iskar minden halottja itt van eltemetve. Örökre elmentek, de emlékezet él. Mind eljön ide élve, hogy a Tó emlékezik. Nézd, Conna fia, és gondolj apádra!
Szívében még mindig azzal a különös, súlyos nyugalommal, Rand Conway belenézett a Tóba, és azt tette, amit Ciel mondott. Krah és fiai is odanéztek, s nem mozdultak.
Először nem látszott semmi, csak a Tó fekete, feneketlen mélysége. Félig folyékony - állt apja feljegyzéseiben, azokban, amelyeket senkinek sem mutatott meg -, és ebben a sűrű közegben valami transzurán elem részecskéi lehetnek szuszpendálva, talán valami előttünk ismeretlen izotóp. Felmérhetetlen gazdagság - felmérhetetlen fájdalom! Ott van a lelkem, beleveszett az Örökre Elmentek Tavába.
Rand Conway várakozón állt, s apja nagyon elevenen élt gondolataiban. Apja, aki belehalt a fájdalomba, hogy sosem jöhetett vissza.
Lassan, nagyon lassan kirajzolódott apja képe a tó anyagában, kísértetiesen, mintha hideg fényekkel festették volna a mélyfeketére.
Nem Rand Conway saját emlékei tükröződtek azonban ott, mert ez nem az a férfi volt, akit ő ismert, az időnek előtte megöregedett, elvágyódástól megtört ember. Ez a férfi fiatal volt, arca boldogságtól sugárzott.
Elfordult, és intett valakinek maga mögött, s ölelő karjába odalépett egy leányalak. Megálltak egymás mellett, s az öreg Krah torkából rekedt zokogás tört fel. Conway tudta, hogy apja és az a halovány hajú. bájos lány ott állt, ahol most ő, a Tó szélén, belenéztek úgy, mint most ő, hogy képük mindörökre belevésődjék a lenti különös sötétség mélyébe.
Megcsókolták egymást.
- Nézd az arcát - suttogta Ciel -, hogy ragyog örömmel!
Az alakok eltávolodtak, eltűntek. Conway csak nézte, túl az érzelmeken, túl a félelmen. Agya valamelyik zugában még arra is volt ideje, hogy elméletet faragjon a gondolatokat közvetítő elektromos impulzusokról, arról, hogy miképp befolyásolhatják a Tó ismeretlen anyagának szabad energiáját, hogy szinte tudatalatti memóriájává legyen minden Iskar-lakónak, tárházzá, amelyből tetszés szerint előhívhatók a faj emlékei.
A Tó szeme látta, és most feszült figyelmük hatására visszajátszotta a rögzített képeket, mint valami kozmikus filmet.
Rand Conway végignézte lépésről lépésre egy ember lelkének széthullását. És könnyen meg tudta érteni, hiszen tulajdon életét is ugyanaz az emésztő mohóság kormányozta.
Conna újra és újra eljött a Tóhoz, egyedül.
Szemlátomást leküzdhetetlenül vonzotta. Hiszen végül is kincskereső volt, aki éveken át arra várt, hogy egyszer rámosolyogjon a szerencse. Végül műszereket hozott magával, méréseket végzett, s aztán a vonzásból mohóság lett, a mohóságból pedig idővel valami téboly.
Conna küzdött ez ellen a téboly ellen, és volt is rá oka. Megint eljött a lány. Ezúttal vele volt Krah és fiai is, fiatalabban és vidámabban, mint most, meg mások, akiket Conway nem ismert. Szemlátomást szertartásos látogatás volt, és középpontjában az az újszülött állt, akit a lány a karjában hozott.
Rand Conway szíve összeszorult, míg szinte alig dobogott. A dermesztő bénaságon át, mely fogva tartotta, kezdett visszakúszni a régi rettegés, az álom lidérces iszonyata, ahol olyasmi rejtőzött, aminek a látását nem viselhette el.
Conna, a lány és az újszülött.
Nem menekülhetek. Ebből nem ébredhetek föl.
Conna lelki tusája tovább folyt. A poklok kínjait szenvedhette el, mert amit tervezett, nyilvánvalóan elszakította volna szeretteitől. De már nem volt egészen épelméjű. A Tó csúfot űzött belőle, megkísértette hihetetlen gazdagságával és ezt nem tudta elfeledni.
Amikor Conna legutoljára eljött az Örökre Elmentek Tavához, már nem az Iskar prémjeit és lándzsáját, hanem űrhajósöltözéket és pisztolyt viselt. Magával hozott egy ólomtartályt is, hogy bizonyítékot, mintát vigyen a Tóból.
De mialatt a mintavétellel bajlódott a mintával, amely előbb-utóbb a pusztulását jelentette volna a Tónak és mindannak, amit az Iskaron képviselt -, megjött a halovány hajú lány, tekintetéből fájdalom és könyörgés sugárzott, s vele volt a gyerek is, a nagyra nőtt, kis híján kétéves fiú.
És Conna fia hirtelen felkiáltott és megtántorodott úgy, hogy Ciel megtámogatta, s ő megkapaszkodott a lány karjában, ahogy az egész világ elsötétedett és forgott körülötte.
Tudom már! Tudom már, mitől féltem az álomban!
A tóban a gyermek szellemképe értetlenül, ijedted nézte, ahogy anyja kiragadja a nehéz dobozkát apja kezéből - apjáéból, aki olyan furcsa és erőszakos lett, és aki oly különös, fekete öltözéket viselt.
Nézte, ahogy anyja sírt és kiabált apjával, könyörgött neki, kérlelte, hogy hagyja abba, gondolkodjék, ne pusztítsa el mindannyiukat.
De Conna nem engedett. Megvívta már a harcát, és vesztett. Most már nem engedett.
Vissza akarta venni a dobozt. Egy röpke pillanatig együtt tántorgott a lánnyal a Tó szélén. És aztán - gyorsan, olyan gyorsan, hogy a lány csak egy pillantást vethetett Connára közben - a lány a mélybe zuhant. A Tó hideg fénye megzavarodott, fölkavarodott, elborította, és többé soha nem látta senki.
A gyermek fölsikoltott, és a sziklaperemhez rohant. Lezuhant volna ő is, ha apja nem tartja vissza.
Conna hosszú ideig állt ott, karjában a nyöszörgő gyerekkel. A lány magával rántotta az ólomkazettát is, de Connát az már nem érdekelte. Nem érdekelte semmi más, csak az, hogy párja meghalt, hogy ő ölte meg. És ekkor mintha ő is meghalt volna.
Aztán megfordult és elrohant, karján a kisfiúval.
A Tó felszíne olyan lett, mint azelőtt, sötét és mozdulatlan.
Rand Conway lassan térdre ereszkedett. Tompaságot érzett, mintha sokáig gyengélkedett volna. Minden ereje elhagyta. Ott maradt a jeges sziklán, mozdulatlanul és némán, túl minden érzelmen, túl minden gondolaton. Csak homályosan érzékelte, hogy Ciel mellette térdel, hogy még mindig fogja a lány kezét.
Aztán fölnézett az öregre.
- Ezért adtál hát lehetőséget rá, hogy elmenjek az Iskarról - mondta. - Conna fia vagyok… de a lányod fia is.
- Az ő emlékéért - mondta halkan Krah - elengedtelek volna.
Conway bólintott. Nagyon fáradt volt. Annyi minden megvilágosodott előtte. Minden megváltozott, még tulajdon nevének tartalma is. Rand… Különös, valóban nagyon különös…
Ciel keze melegen, vigasztalón simult az övébe.
Lassan kivette övéből a kis fegyvert és az ólomfiolát, s a földre ejtette.
- Anyám apja - szólt az öreghez -, hagyjál élni. - Lehajtotta a fejét, és várt. De Krah nem válaszolt. Csak annyit kérdezett:
- Conna él?
- Nem. Anyám életéért a sajátjával fizetett, Krah.
- Így van jól - suttogta az öreg. És fiai megismételték:
- Így van jól.
Conway felállt. Elszállt belőle a megtört alázat.
- Krah - mondta -, nem volt részem Conna bűnében, s ami engem illet, mindent tudsz. A te véredből vagyok, öreg. Nem kérlek újra. Fogjátok a lándzsáitokat, adjátok ide az enyémet, és meglátjuk, ki hal meg!
Krah arcán halvány, zord mosoly futott át. Mélyen belenézett unokája szemébe, aztán bólintott.
- Az én véremből vagy. És azt hiszem, nem felejtesz majd. Nem kell lándzsát fogni.
Hátralépett, és Conway megszólalt:
- Hadd menjenek el a többiek. Ők semmit sem tudnak a Tóról, és nem is fognak. Én itt maradok az Iskaron.
Magához vonta Cielt.
- Még egyet, Krah. Cielnek nem eshet bántódása!
Ismét zord mosoly. A hidegség mintha enyhült volna Krah tekintetében. Idővel, gondolta Conway, talán egészen elmúlik a régi keserűség.
- Együtt álltatok a Tó mellett - mondta Krah. - Mi így kötünk házasságot. Ha Cielt el kell verni, az a te dolgod.
Sarkon fordult, és kiment a barlangból, mögötte fiai. Rand Conway és Ciel lassan, még nem találva szavakat, követték őket, ki a szűk völgybe, amelyben többé semmi sem rémíthette az embert, aki végre megtalálta saját világát.
Mögöttük némán, feketén nyugodott az Örökre Elmentek Tava, mintha emlékein merengett volna, egy világ szerelmein, gyűlöletein, fájdalmain, melyek az idő kezdetétől gyűltek össze, s biztonságban lesznek immár a végéig.
Békés András fordítása