Larry Niven - A birodalom emléke
Amikor föltűnt a hajó, dr. Richard Schultz-Mann kint volt a növényei között, vagyis emelőövvel röpködött közöttük és fölöttük. Megállapodott az egyik fölött, tulajdonosi érdeklődéssel vizsgálgatta a sárga lomb között megjelent rendellenes foltot. Nem sok van hátra az érésig.
A természetrajongó úriember magas és vékony férfiú volt, arisztokratikus fejét rövidre nyírt, rézvörös haj és szabálytalan szakáll díszítette. Jobb füle mögött fehér csík húzódott, és az álla két oldalán is volt egy-egy fehér folt, az egyik éppen a hetykére pedrett bajsza körül. Amint megfordította a fejét a kettős napfényben, abban a pillanatban színt váltottak a foltok is.
Szövetmintát vett a szürkés foltból, elraktározta, és továbbindult… A hajó kékesfehér meteorként hasította át a Nagy Mira sápadtvörös derengését. Lelassult, és körözni kezdett a magasban, részegen ide-oda tántorgott, aztán célba vette a síkon pihenő Explorert, Mann hajóját. Mann elkísérte tekintetével a leszálló hajót, aztán abbahagyta dongócsapongását, és a jövevények üdvözlésére sietett. Az eset izgalommal töltötte el. Tudomása szerint ő volt az első, aki valaha is ide tette a lábát. Jól fog esni a társaság… de mi keresnivalója lehet itt másoknak?
Mire visszaért, a Kis Mira lenyugodott. Egy fehér villanás a messzi tengeren, és a parányi, kékesfehér törpe el is enyészett. Az árnyékok egy pillanat alatt megváltoztak, a világ vörösbe öltözött.
Mann levette rószaszín szemüvegét. A Nagy Mira még magasan állt, hatvanfoknyira a látóhatár fölött, még két óra van hátra a második naplementéig.
A jövevény hatalmas volt, vastag, tompa orrú hengerteste hússzor akkora, mint az Explorer. Öregnek látszott; nem mintha sérült lett volna vagy megviselt, de lerítt róla, hogy szép kort megért már. Az orra még mindig szorosra zárva, a lakógömb rejtve, ha egyáltalán volt benne lakógömb. Semmi sem moccant. Bizonyára valamilyen biztató jelre várnak, mielőtt kiszállnának.
Mann leereszkedett a jövevény közelében.
Száz méter magasan volt, amikor oldalba kapta a bénító sugár. Hangot sem hallott, fájdalmat sem érzett, csak az izmai váltak hirtelen folyós kocsonyává. Eszmélete teljes birtokában, tehetetlenül zuhant a föld felé.
Három alak ugrott oda a jövevény túlméretezett zsilipajtajából. Még a levegőben elkapták őt. Mann számára ismeretlen nyelven tréfás megjegyzéseket cseréltek egymással, és lehuppantották a mezőre.
Az asztal mögött ülő férfi parancsnoki sapkát és vidám mosolyt viselt.
- Nem vagyunk bőviben a Verinolnak - szólalt meg a kereskedelmi nyelven. - Ha muszáj, használni fogom, de szívesebben takarékoskodnék vele. Nyilván hallott róla, milyen kellemetlen mellékhatása van.
- Tökéletesen megértem önt - felelte Mann. - Azonnal használni fogja, mihelyt úgy gondolja, hogy hazugságon kapott. - Mivel még nem adták be neki ezt a szert, azt hitte, hogy az egész csak blöff. Nincs is nekik Verinoljuk, ha egyáltalán létezik ilyen nevű micsoda.
Ennek ellenére nem volt irigylésre méltó a helyzete. Az ősrégi, toldott-foldott hajón tucatnál is több ember volt, miközben Mann-nak komoly kételyei támadtak az iránt, hogy egyáltalán lábra képes-e állni. Az ultrahang hatása még nem múlt el teljesen.
Foglyul ejtője helyeslőleg bólintott. Jól megtermett, szögletes alak volt, szinte karikatúrája a nehézbolygó lakójának, izmai simák és vastagok, akár az elefánté. Fogadni merne rá, hogy a Jinxre való. Hatalmas termete körül a parányi hajóiroda alig volt nagyobb, mint egy koporsó. Alakja nyilván a parancsnoki sapka nélkül is kellő tekintélyt parancsolt a legénység körében. Könnyű volt elhinni róla, hogy képes lyukat rúgni a hajó oldalába vagy móresre tanítani egy fegyveres kunt.
- Gyors a fölfogása - mondta. - Nagyszerű. Kérdéseket fogok föltenni magáról meg erről a bolygóról. Ön pontos és részletes válaszokat fog adni. Szóljon, ha netán egyik-másik kérdésem túlságosan személyes jellegű lenne; ne felejtse el azonban, hogy használni fogom a Verinolt, ha nem kapok kielégítő választ. Hány éves?
- Százötvennégy.
- Jóval idősebbnek látszik.
- Néhány évtizede nem jutok serkentőszerhez.
- Felettébb kellemetlen. Szülőbolygója?
- Wunderland.
- Gondolhattam volna piszkafa alakjáról. Neve?
- Doktor Richard Harvey Schultz-Mann.
- Rich Mann, vagyis gazdag ember, nemde?
Nem volna jinxi, ha nem játszana a szavakkal.
- Nem én. Ha híres leszek, könyvet írok a Rabszolga-birodalomról. Akkor gazdag leszek.
- Ha maga azt mondja. Nős?
- Többször is. Jelenleg nőtlen.
- Rich Mann, én nem mondhatom meg magának az igazi nevemet, de nevezzen csak Kidd kapitánynak. Miféle szakáll az?
- Ön még sohasem látott szabálytalan szakállt?
- Nem én, hála legyen a ködszellemeknek. Olyan, mintha a választék alatt minden szőrt leborotvált volna, s ami az arcán megmaradt, hasonlít egy féloldalas kecskeszakállra. Vagy talán ez a módja?
- Pontosan.
- Ezek szerint szántszándékkal csinálta.
- Ne gúnyolódjék velem, Kidd kapitány!
- Jól van, no. Wunderlandon ez a divat?
Dr. Mann gondolatban kihúzta magát.
- Csakis azok körében, akik veszik maguknak az időt és fáradságot, hogy rendben tartsák. - Önkéntelen büszkeséggel megpödörte arca jobb oldalán a hetyke, pödrött bajuszt. Ez volt az arcán az egyetlen egyenes szőr - szakálla többi része rövidre nyírva göndörödött körülötte -, és az egyik fehér foltból meredt elő. Mann büszke volt a szakállára.
- Nem érdemes - mondta a jinxi. - Gondolom, ezzel kívánja közhírré tenni, hogy a henye osztályok egyikéhez tartozik. Mit keres itt a Mira Ceti-T-n?
- A Rabszolga-birodalom egyik aspektusát vizsgálom itt.
- Ezek szerint ön geológus?
- Nem, hanem xenobiológus.
- Nem értem.
- Mit tud ön a rabszolgatartókról?
- Egy keveset. A galaxisnak ezen a táján éltek. Egy szép napon a rabszolga fajok úgy érezték, hogy elegük van, és kitört a háború. Mire véget ért, egy lélek sem maradt életben.
- Elég sokat tud. Nos, kapitány, másfél milliárd év nagy idő. A rabszolgatartók csak kétféle nyomot hagytak maguk után. Ott vannak egyrészt a stázisdobozok meg a tartalmuk, főleg fegyverek, de följegyzéseket is találtak bennük. Aztán ott vannak azok a növények és állatok, amelyeket a rabszolgatartók kívánalmai szerint az ő tnuctip rabszolgáik, ezek a mérnök-biológusok fejlesztettek ki nekik.
- Tudok róluk. Nálunk, a Jinxen is vannak bandersnatchik, az óceán mindkét partján.
- A bandersnatchi nevű táplálékállatok különleges eset. Ezek nem mutálhatnak: a kromoszómáik olyan vastagok, mint az ujja, és túl nagyok ahhoz, hogy a besugárzás hasson rájuk. A tnuctip-féle manipuláció minden más terméke szinte a felismerhetetlenségig megváltozott. Szinte, mondom. Az elmúlt tizenkét év során a megmaradt fajok fölkutatásával és azonosításával foglalkozom.
- Ennél jobb szórakozást is el tudnék képzelni, Rich Mann. Ezen a bolygón is vannak rabszolga állatok?
- Állatok nem, de növények igen. Volt már odakint?
- Még nem.
- Akkor jöjjön csak. Megmutatom.
A hajó igen nagy volt. Nem látszott, hogy lakóbuborékkal lett volna kiegészítve: nyilván az egész életfenntartó rendszer be volt zárva a falai közé. Mann a jinxi előtt végighaladt egy festetlen folyosón, s a légzsilipben megvárta, amíg a légnyomás lecsökkent kissé, aztán a mozgólépcsőn leereszkedett a földre. Most még nem fog megpróbálkozni a szökéssel, jóllehet, a szónik hatása már elmúlt. A jinxi nyájas volt, ám éber, övén ott fityegett a zseblámpalézer, az emberei ott ólálkodtak körülöttük, Mann emelőövét pedig eltávolították. Richard Mann nem kergetett hiú ábrándokat.
Vörös egy világ volt ez. Egy poros mezőn álltak, amelyen ritkásan elszórva furcsa, sárga fejű bokrok virítottak. A szellő ördögszekérféle valamiket kergetett végig a síkon, amelyekről közelebbi vizsgálatra kiderült, hogy a korábbi bokrok kiszáradt fejei voltak. Egyéb formáját az életnek nem is lehetett fölfedezni. A Nagy Mira a látóhatár szélén ült, félkör alakú, elmosódó tűzfelhőjén hunyorgás nélkül megállapodhatott a tekintet. A vörös óriás véres korongja előtt három karcsú, valószínűtlen magas, természetellenes egyenes és szabályos torony körvonalai látszottak, a talpa körül mindegyiket élénk sárga növényzet övezte. A jinxi legénység tagjai közül egyesek futkároztak, mások bandukoltak, voltak, akik valamiféle gyeplabdajátékot rögtönöztek maguknak, voltak, akik dolgoztak, vagy csak egyszerűen élvezték az életet. Nem volt köztük egy jinxi sem, és egyiküknek sem volt a Mannéhoz hasonló könnyűbolygó-testalkata. Mann észrevette, hogy egyesek a patentkések vékony drótpengéivel az egyenes bokrokat darabolják.
- Azok, azok - jegyezte meg. - A bokrok?
- Igen. Valamikor tnuctip rakéta-bokrok voltak. Nem tudjuk, milyenek voltak eredetileg, a régi följegyzések azonban azt állítják, hogy a rabszolgatartók néhány évtizeddel a lázadás előtt fölhagytak a használatukkal. Szabad kérdeznem, mit csinálnak azok az emberek az én hajómban?
Az Explorer kagylóhéj-orrából kitüremkedő lakóbuborék nagyobb volt, mint maga a hajó. Ez a tiszta szövetből készült félgömb; amelyet a belső légnyomás tartott feszesen, s amely biztos védelmet nyújtott minden elképzelhető légkörrel szemben, szokványos tartozéka volt minden táborozó űrhajómodellnek. Mann észrevette, hogy kétlábú alakok mozognak céltudatosan ide-oda, és a kagylóhéj-ajtón át magába a hajóba is átbújnak.
- Nem lopnak el semmit, Rich Mann. Azért küldtem be őket, hogy néhány alkatrészt eltávolítsanak a hajtóművekből meg a kommunikációs rendszerből.
- Reméljük, nem fogják elrontani azt, amit kiszednek.
- Nem fogják. Parancsuk van rá.
- Feltételezem, hogy nem szeretné, ha kapcsolatba lépnénk valakivel - mondta Mann. Közben látta, hogy az emberek a rakéta-bokrokból tábortüzet készítenek elő. Ezek a bokrok parányi fácskákhoz hasonlítottak, másfél-két méteres, karcsú magas törzsük tetején a ragyogó sárga lomb pitypangvirág módjára ellaposodott. Az alacsony, kerekded keleti hegyektől a nyugati tengerig az egész vörös lapály tele volt hintve sárga bugáikkal. Az emberek ledarabolták a fácskák fejeit és gyökereit, törzseiket pedig gúlába rakták egy halom taplószáraz buga fölött.
- Nem szeretnénk, ha értesítené a wunderlandi rendőrséget, amely valahol ott leselkedik ránk a közelben.
- Elnézést a kíváncsiskodásért, de…?
- Ugyan, joga van tudni! Kalózok vagyunk.
- Bizonyára tréfál, Kidd kapitány, ha meg kitalálta a módját, hogy a kalózkodás kifizetődő legyen, akkor ennyi tehetséggel a tőzsdén a tízszeresét is megkeresheti.
- Hogy érti ezt?
A jinxi hangjából, sóvár mosolyából kiérződött, hogy bekapta a horgot. Helyes, legalább eltereljük a figyelmét a rakéta-fáktól.
- Úgy, hogy a hipertérben nem képes elkapni a hajókat. Csak egy mód van rá, hogy ráálljon egy hajó pályájára: ha megvárja, amíg az egy lakott hely közelébe érkezik. Ott viszont leselkedik a rendőrség.
- Tudok olyan lakott rendszerről, ahol híre sincs rendőrségnek.
- A fenét tud.
Lassan az Explorer légzsilipje elé bandukoltak. A jinxi a rőt síkság felé fordult, s a Nagy Mira zsugorodó félgömbjét bámulta, amely fenyegető erdőtűzként lobogott a messzeségben.
- Kíváncsi vagyok, mik lehetnek azok a tornyok.
- Helyes, tartsa meg a kíváncsiságát. Én magam is elkóboroltam arrafelé, de nem volt alkalmam szemügyre venni őket.
- Azt hiszem, érdekelni fogják magát. Én határozottan mesterséges létesítményeknek nézem.
- Csakhogy legalább egymilliárd évvel fiatalabbak annál, hogysem a rabszolgatartók művei lehetnének.
- Rich Mann, ezek a bokrok az egyetlen élőlények ezen a bolygón?
- Rajtuk kívül mással nem találkoztam - hazudta Mann.
- Akkor nem itteni nép állíthatta föl azokat a tornyokat. Én még sohasem hallottam olyan űrhajós fajról, amely puszta emlékmű gyanánt ilyen magas szerkezeteket építene.
- Én sem. Holnap megnézzük őket?
- Meg. - Kidd kapitány belépett az Explorer légzsilipjébe, hatalmas mancsával gyengéden megragadta Mann keskeny csuklóját, és maga mellé húzta a foglyát. A légzsilip átfordult, és miközben Mann követte a jinxit a lakóbuborékba, az volt a benyomása, hogy az nem túlságosan bízik meg benne.
Legyen. A buborékban sötét volt. Mann némi habozás után kapcsolta be a világítást. Odakint a Nagy Mira utolsó vörös lobbanása szemmel látható sietséggel elenyészett a látóhatár mögé. De mást is észrevett odakint. Egy ember térdelt a gúla alakú tábortűz mellett, és a száraz bokorfej-gyújtós fölött lobogni kezdett a lángnyelv.
Mann bekapcsolta a fényt, s kirekesztette a külső látványt.
- A kalózkodásnál tartott - mondta.
- Ja, igen. - A jinxi elkomoruló homlokkal egy székbe vetette magát. - A kalózkodás csak a végeredmény. Az egész egy évvel ezelőtt kezdődött, amikor rábukkantam a báburendszerre.
- A bá…?
- Úgy van. A bábuk saját rendszerére.
Richard Mann fülei az égnek meredtek. Hiszen, ha emlékeznek rá, ő Wunderlandra való volt.
A bábuk fajtája nagyon értelmes, növényevő, és nagyon régi. Csillagközi üzletelésük még az emberi bronzkorra nyúlik vissza. És amellett gyávák.
Egy bátor bábut csak a többi bábu nem tekint bolondnak. Mert bolond, és rendszerint jelentkeznek is nála a kór szimptómái: depresszió, öngyilkossági tendenciák és ehhez hasonlók. Könnyű fölismerni ezeket a szegény kificamodott elméket. Nincs az az ép elméjű bábu, aki átkelne egy járművek járta úton, vagy ne az elérhető legbiztonságosabb közlekedési eszközt választaná, vagy szembeszállna a tolvajjal, még ha nincs is annál fegyver. Nincs az az ép elméjű bábu, aki elhagyná a honi világát, akárhol is légyen az, anélkül hogy végrehajtaná magán fájdalommentes öngyilkosságát, vagy testőrség, méghozzá nem bábu-testőrség nélkül járna-kelne egy idegen világon.
A bábu-rendszer lakhelye a bábuk egyik legféltékenyebben őrzött titka. A másik a fájdalommentes öngyilkossági cécó. Amely lehet, hogy nem más, mint előzetes kondicionálás. De bármi légyen is az, beválik. A bábukból kínzással semmit sem lehet kicsikarni a saját világukra vonatkozólag, jóllehet, nem viselik el a fájdalmat. Világuk légköri és hőmérsékleti viszonyai nem nagyon különbözhetnek a Földétől, ezen túl azonban semmit sem tudunk róla… legalábbis ezidáig.
Mann egyszerre azt szerette volna, ha nem sietnek olyan nagyon a tűzgyújtással. Ki tudja, meddig tart, amíg a hasábokba belekap a láng, pedig ő szeretett volna többet hallani erről a dologról.
- Épp egy évvel ezelőtt bukkantam rá - ismételte meg a jinxi. - Inkább elhallgatom, mivel foglalkoztam azelőtt. Annál jobb, minél kevesebbet tud a kilétemről. De amikor épségben megmenekültem tőlük, egyenesen hazasiettem. Hogy legyen időm a gondolkozásra.
- És a kalózkodás mellett kötött ki? Miért nem a zsarolást választotta?
- Gondoltam arra is…
- Remélem is! El tudja képzelni, mennyit fizetnének azért a bábuk, hogy ne szivárogjon ki a titkuk?
- El. Éppen ez tartott vissza tőle. Rich Mann, ön mennyit kérne ezért egy szép kerek összegben?
- Kerek egymilliárd csillagot meg az üldözés előli mentességet.
- Helyes. De most próbálja meg a bábuk szemszögéből nézni a dolgot. Ezzel a milliárddal nem vásárolnák meg maguknak a teljes biztonságot, mivelhogy önnek eljárhatna a szája. Ám ha ennek csak a tizedét költik detektívekre, fegyverekre, fogdmegekre meg miegymásra, szájkosarat helyezhetnének a szájára, és még azokat is elhallgattathatnák, akiket beavatott a titkába. Semmilyen útját-módját nem tudtam kifundálni annak, hogy a bőröm is ép maradjon, meg a zsebem is tele legyen, ehhez túlságosan is nagy hatalommal kellett volna szembeszállnom. Így jutottam a kalózkodás gondolatára. Nyolcan voltunk, akik annak idején belekerültünk az ügybe, de csak egyedül én sejtettem, milyen parázsba markoltunk. Most őket is beavattam. Néhányunknak voltak megbízható barátaink, így a számunk tizennégyre nőtt. Vettünk egy ősrégi teknőt, és helyrepofoztuk. Egy öreg, lassú bárka pályára segítő segédhajója volt ez, s mi új hiperhajtóművel láttuk el, talán ön is észrevette, nem?
- Nem én. Csak azt láttam, milyen régi.
- Arra számítottunk, hogy ha a bábuk netán föl is fedeznék, sohasem jönnének rá az eredetére. Elmentünk hát vele a bábuk rendszerébe, és vártunk.
A buborék falán kívül lobogó lángnyelvek villantak föl. Pillanatokon belül tüzet fognak a hasábok… Mann nyugalmat erőltetett magára.
- Hamarosan megjelent egy hajó. Megvártuk, amíg elég mélyen bejutott a rendszer gravitációs tölcsérébe, ahonnan már nem ugorhatott vissza a hipertérbe. Ekkor hozzáigazítottuk a pályánkat. Természetesen egyből megadták magukat. Űrruhában álltunk eléjük, így akkor sem ismerhetnének föl bennünket, ha egyik embert meg tudnák különböztetni a másiktól. El tudja hinni, hogy hatszáz millió csillag volt nálunk készpénzben?
- Szép kis zsákmány. Hol hibázták el a dolgot?
- A tökkelütött legénység nem akart visszavonulni. Arra számítottunk, hogy a legtöbb hajó pénzzel fog visszatérni a bábu-rendszerbe. Mert ugye, zsugori népség. Gyávának lenni részben annyit jelent, hogy biztonságra vágyni. Bányáik meg a gyáraik nagy része pedig más világokon működik, ahol szert tudnak tenni munkaerőre. Így hát megvártunk még két hajót, mivel bőven volt még helyünk pénzre. A bábuknak eszük ágában sem volt megtámadni bennünket a saját rendszerükön belül. - Kidd kapitány megvetően legyintett. - Nem is tudok szemrehányást tenni az embereknek. Bizonyos értelemben igazuk volt. Egy fúziós hajtóművű hajó pokoli rombolást képes végezni egy városban csak azzal, ha ott lebeg fölötte. Így hát ott maradtunk. Eközben a bábuk hivatalosan panaszt tettek a Földnél. A Föld nem szereti azokat az embereket, akik ártanak a csillagközi kereskedelemnek. Mi megkárosítottunk egy bábut. Egy ilyen ügy elég ahhoz, hogy tőzsdekrachot okozzon, így hát a Föld fölajánlotta a fennhatósága alatti térség összes rendőri erőjét. Ugye, nem szép tőle? Ránk vetették magukat. Csakhogy nem tudtak ám utánunk jönni, de nem ám! Mert a bábuknak el kellett volna árulniuk a rendőrségnek, hogyan találhatnak rá az ő rendszerükre. Ezt aligha fogják megtenni, hiszen elképzelhető, hogy ezer év múlva esetleg valamilyen emberi leszármazott megtámadja őket.
A jinxi tárcsázott magának egy jeges daiquirit.
- Meg kellett várniuk, amíg mi eltávozunk. Ma sem tudom, hogyan akadtak a nyomunkra. Talán van valami műszerük, amellyel ki tudják mutatni a fénynél sebesebben haladó gravitációs rendellenességet. Nem hinném, hogy a mi kedvünkért építettek volna ilyesmit. Elég az hozzá, hogy amikor Jinx felé fordultunk, halljuk ám, amint közlik a Kezünk Munkája rendőrségével, hol találhat ránk.
- Hűha!
- A legközelebbi kettős csillag felé vettük az utunkat. Nem az én ötletem volt, hanem Hermie Prestoné. Ő javasolta, hogy talán meg tudunk bújni a trójai pontok körüli porfelhőkben. Bármilyen műszerük legyen is a bábuknak, a közönséges űrben képtelenek ránk akadni. - Két mohó kortyintás végzett a daiquirivel. A kapitány összegyűrte a poharat, és leste, amint párává illan, aztán tárcsázott egy másikat. - A Mira Ceti volt a legközelebbi kettős csillag. Aligha számítottunk rá, hogy bolygóra bukkanunk a hátsó trójai pontban, de ha egyszer itt van, miért ne használnánk ki?
- És így kerültek ide.
- Így.
- Még jobb lenne maguknak, ha el tudnák rejteni a hajójukat.
- Előbb tisztába kellett jönnünk magával, Rich Mann. Holnap el fogjuk süllyeszteni a Bábumestert a tengerben. Már ki is kapcsoltuk a fúziós hajtóművet. Az emelőrakéták telepről működnek, ezt pedig nem tudják kimutatni a hekusok.
- Helyes. Ami pedig a milliárdot illeti…
- No nem, Rich Mann! Nem fogom magának elárulni, hol találja meg a bábuk bolygóját. Mondjon le erről az ábrándról. Menjünk a tűzhöz, jó?
Mann fölkapta a fejét. Hogy lehet, hogy ilyen sokáig eltartottak a rakéta-fák? Sietve kitalált valamit.
- Van olyan jó az autokonyhájuk, mint az enyém? - kérdezte.
- Nem valószínű. Miért?
- Meghívhatom magukat vacsorára, Kidd kapitány?
Kidd kapitány mosolyogva megrázta a fejét.
- Ne haragudjék, Rich Mann, de én nem igazodom ki a maga konyhai kapcsolóiban, és nem akarom kísértésbe hozni magát. Még bele találna tenni…
BUMM! A lakóbuborék behorpadt, aztán visszapattant. Kidd kapitány elkáromkodta magát, és a légzsiliphez rohant. Mann ülve maradt, meg se mert moccanni, abban a hiú reményben, hátha a jinxi megfeledkezik róla.
BUMM! BUMM! Villanások a tábortűz felől. Kidd kapitány izgatottan megnyomta az átváltógombot, és az áttetsző belső ajtó bezáródott mögötte. Mann talpra ugrott, és rohanni kezdett.
BUMM! A légnyomás belehasított a fülébe, és megremegtette a buborékot. Biztosan égő fahasábok röpködnek az ég minden tája felé. A légzsilip üresen visszafordult. Az átlátszatlan külső ajtó elrejtette szem elől a jinxit. De legalább ő is láthatatlan marad. BUMM!
Mann az űrruha darabjait szertehányva, lázasan kutatni kezdett a légzsilip szekrényében az emelőöv után. Sehol. Persze ott volt rajta, és miután lelőtték, elvették tőle. Felnyögött; ez az elkínzott, bárdolatlan hang sehogy sem illett egy kulturált wunderlandihoz. Muszáj szereznie egy emelőövet!
BUMMBUMMBUMM! A távolból üvöltés szűrődött ide.
Mann magára húzta az űrruha mell- és vállrészét, és megerősítette. Ez merev vákuumpáncél volt, a hátrészébe beépített emelőmotorral. Még egy pillanat, és fölcsavarta a sisakot, majd rácsapott a zsilipkamra kapcsolójára.
Semmi értelme fegyver után nézni. Hiszen még a zsebkésétől is megfosztották. A jinxi bizonyára ott áll kívül, és vár. Azóta már rájöhetett az igazságra.
Kinyílt az ajtó… Nem volt nehéz rátalálni Kidd kapitányra, erre az izgatottan üvöltöző, szerencsétlenül ide-oda futkosó árnyékra.
- Hasaljatok le, agyalágyultak! Megtámadtak bennünket!
Ezek szerint nem jött rá. Pedig tudhatná, hogy a Kezünk Munkája rendőrsége ultrahangpuskákat használ.
Mann teljes erőre kapcsolta az emelőmotort.
Az emelőerő megragadta a hóna alatt. A két g gyorsulás a lábaiba kergette a vért, és a wunderlandiénál négyszerte nagyobb nehézségi erő a magasba lökte. Alul fölrobbant az utolsó rakétahasáb is, a robbanás ereje ide-oda lódította, aztán csend és sötétség borult a tájra.
Úgy szabályozta be a motort, hogy az csaknem vízszintesen röpítette előre. Alatta sebesen elsuhant a sötét mező. Északkelet felé tartott. Egyelőre legalábbis senki sem követte.
Kidd kapitány embereit megölte, megnyomorította vagy legalábbis elkábította az arcuk előtt fölrobbanó tábortűz. Arra számított, hogy Kidd kapitány a nyomába ered, de a jinxi úgysem érné utol. Az emelőmotorok mind egyformák, Mann viszont jóval könnyebb, mint a jinxi.
Északkeletnek repült, szinte a talajt súrolva, mert tudta, hogy csakis a nyugat felől látszó tornyok az egyedüli kiemelkedő tárgyak, amelyek veszélyt jelenthetnének számára. Amikor már nem látszottak a hajó fényei, még mindig alacsonyan repülve, délnek fordult. Még mindig nem követte senki. Örült, hogy fölvette a sisakját: a szeme védve volt a széltől.
A kék hajnal fölébresztette. Az ég a tengerkéknél is mélyebb kék volt, körülötte pedig kékes holdfényszerű derengésben fürdött minden. A Kis Mira vakító pontként ült két hegycsúcs között, fénye könnyűszerrel lyukat égethetne az ember szemébe. Mann lecsavarta a sisakját, és a szemére igazította rózsaszín szemüvegét. Egyszerre homály borult mindenre.
A sárga moha fölé dugta az orrát. Sem a síkon, sem az égen nem látszott ember. A kalózok bizonyára halálra keresik, de idáig még nem jutottak el. Eddig semmi baj. Messze a síkon tűznyelv világított. Egy a gyökereitől és a virágaitól megfosztott rakéta-fa emelkedett sebesen az ég felé, a törzse alsó részén lévő kitüremkedések tartották labilis aerodinamikai egyensúlyban. Hosszú füstkötél húzódott a nyomában. Mihelyt megszűnt a füst, a fa is láthatatlanná vált… amíg fönt a magasban meg nem jelent egy légvédelmi lövedékhez hasonló vattacsomó. A magok szerteszóródtak az égen.
Richard Mann elmosolyodott. Csodálatos, ezek a rakéta-fák mennyire követik gazdáik eltűnését! A rabszolgatartók kiterjedt ültetvényeken termelték őket, arra használva föl az élő fakéreg belsejében képződő szilárd rakéta-üzemanyagot, hogy hajóikat magasba emeljék velük olyan helyeken, ahol a fúziós hajtómű kárt okozhatott volna. A fák azonban arra kezdték fölhasználni a rakétáikat, hogy a segítségükkel minden más növénynél nagyobb területen szórják szét a magvaikat.
Hát igen… Richard Mann mélyen beágyazta magát a sárga, gyapjúszerű növényzetbe, és törni kezdte a fejét, mi legyen a következő lépése. Hiszen az emberiség szemében hőssé emelkedett. Alapos kárt tett a kalózbandában. Ha leszáll a rendőrség, számíthat a bábuk jutalmára. Megelégedjék vajon ezzel, vagy nagyobb darab kalácsra fenje a fogát?
A Bábumester rakománya biztos, hogy gazdagabb zsákmány. De még ha sikerülne is rátennie a kezét, ami nemigen valószínű, hogyan tudná elhelyezni a hajójában? Hogyan tudna kereket oldani a Kezünk Munkája rendőrsége elől?
Nem. Mann nagyobb zsákmányon törte a fejét, olyanon, amely nem kevésbé értékes, de összehasonlíthatatlanul könnyebb elrejteni.
Úgy látszik, Kidd kapitány elfelejtette, hagy egy bábu szemében a zsarolás nem erkölcstelen. Vannak olyan elfogadott viselkedési normák, amelyek teljesen veszélytelenné teszik a zsarolást mind a zsaroló, mind a megzsarolt számára. Az egyik az, hogy a zsaroló köteles megengedni, hogy egy szakaszt kitöröljenek az emlékezetéből, a másik pedig, hogy a megzsaroltra vonatkozó minden bizonyítékát ki kell szolgáltatnia. Mann kész volt ezt vállalni, ha ki tudja szedni Kidd kapitányból, hol van a bábu-rendszer.
De hogyan?
Nos, tudott egy dologról, amelyről a jinxinek fogalma sincs.
A Kis Mira gyorsan emelkedett, vakító kéken, lyuk a pokolba. Mann meg sem moccant, észrevétlen kupacként meglapult a sárga növényzetben az egyik torony tövében, amely Kidd kapitány figyelmét is fölkeltette előző este. A torony volt vagy nyolcszáz méter magas. Egy ekkora építmény a Föld-lakón kívül mindenki más szemében lehetetlen magasnak tűnt volna. De még Mann is kényelmetlenül érezte magát az égbe szökő alkotmány tövében. A karcsú kúp alapjának száz méter lehetett az átmérője. A tövénél szürke volt és sima tapintású, mint a csiszolt gránit.
A sárga növényzet vastag szőnyegként terült el alatta. Mintegy nyolcszáz méter átmérőjű és több méter vastag, szabálytalan körként övezte a tornyot. A tövénél vastag garbógallérként kúszott föl rá. Az egyes növényeket még közelről sem lehetett megkülönböztetni. Az egész olyan volt, mint gyapjú és moha élénksárgára festett keveréke.
Búvóhelynek kiváló. Persze nem tökéletes: hőérzékelővel egy pillanat alatt a nyomára lehetne bukkanni. Előző este erre nem gondolt, és most nem hagyta nyugodni a dolog. Ne kerekedjék-e föl inkább, és ne próbálja elérni a tengert?
A hajón lennie kell hőérzékelőnek, ha nem is hordozhatónak. A hordozható hőérzékelő már fegyvernek számít, éjjeli célzóeszköznek, az ember fennhatósága alá eső űrben viszont jó ideje tilos a háborús fegyver.
A Bábumester azonban másutt is beszerezhetett ilyen eszközöket. Mondjuk, Kzintin.
Ostobaság! Mire kellene Kidd kapitánynak éjszakai célzószerkezettel ellátott hordozható fegyver? Hiszen arra nem számíthatott, hogy a bábuk közelharcba keverednek vele! Az ultrahangpuskák nem gyilkos fegyverek, és még egy kalóz sem vetemedne arra, hogy megöljön egy bábut, Kidd kapitány pedig nem közönséges kalóz.
Jó. Radar? Elég, ha beveszi magát a moha-gyapjúba. Távcső? A válasz ugyanaz. Rádió? El ne felejtse, nehogy használja az adóját!
Elfelejteni? De hisz itt van a diktafon a sisakjában. Be is kapcsolta, miután kiásta a sisakját a moha-gyapjúból.
Repülő alakok. Mann sokáig követte őket a tekintetével, próbálva megkülönböztetni köztük a jinxi alakját. A négy alak tőle északnyugatra repült, déli irányban. Mann lehúzta a fejét a mohába.
- Halló, Rich Mann
A fojtott hangot eltorzította a düh. Mann egész testében összerándult, minden izomszálán végigszáguldott a halálfélelem. A hang a háta mögül hangzott!
A sisakjából.
- Halló, Rich Mann! Találd ki, hol vagyok!
Lehetetlen volt kikapcsolnia. Az űrhajóssisakok rádióit nem lehet kikapcsolni: alapvető biztonsági szabály. Aki elég ostoba volt, hogy figyelmen kívül hagyja a biztonságát, közbeiktathatott egy kapcsolót, Mann azonban sohasem érezte ennek szükségét.
- Itt vagyok a hajódban, és a hajó-űrruhaközi rádión beszélek. Ügyes fogás volt tőled az a tegnapi. Fogalmam sem volt róla, mi az a rakéta-fa, amíg meg nem néztem a könyvtáradban.
Türelem, türelem! Kár, hogy nem szólhat vissza.
- Négy emberemet megölted, és öt másikat autodoktortankba kellett dugnom. Mért csináltad ezt, Rich Mann? Hiszen tudhattad volna, hogy nem akarunk megölni. Miért is tennénk? A mi kezünkhöz nem tapad vér.
"Hazudsz! - feleselt magában Mann a rádióval. - A piaci krachba is belehalnak emberek. És akik túlélik, azok is megszenvedik. Tudod te egyáltalán, mit jelent az, egyszerre szegénnyé válni, és nem tudni, mit kezdjen az ember a szegénységével?"
- Tegyük föl, hogy akarsz valamit, Rich Mann. Rendben van. De mit? A nálam lévő pénzt? Nevetséges. Erre sohasem teszed rá a mancsodat. Vagy a ránk kiszabott vérdíjra számítasz? Hiú remény. Nincs semmi fegyvered. Ha most megtalálunk, megölünk.
A négy kereső messze nyugat felé távolodott, csak a sisaklámpáik sárga fénye törte meg a kékes derengést. Ezek már nem jelentenek veszélyt a számára. Kár, hogy ők meg a társaik belekeveredtek egy vérbosszúvá nőtt ügybe.
- Persze, a bábuk bolygója. Ez a modern El Dorado. Csak hát fogalmad sincs, hol van, nem igaz? Ne adjak neked valamilyen fogódzkodót? Ám honnan tudhatnád, hogy az igazat mondom-e?
Tudta vajon a jinxi, mi az a szegénység? Mann megrázkódott. Csak nagy ritkán elevenedtek föl a régi emlékek, ám akkor aztán duplán fájtak.
Tanuld meg, hogy sohase vegyél luxuscikket, amíg a legszükségesebbet be nem szerezted. Mire megtanulod a kettőt megkülönböztetni, addigra éhen halhatsz. A legszükségesebb a betevő falat meg egy hely, ahol lehajthatod a fejed, meg cipő és nadrág. A luxusdolgok a dohány, a vendéglő, a finom ingek, kidobni az elrontott étet, amíg megtanulsz főzni, odahagyni egy munkát, amely nem kedvedre való. A társ létszükséglet. A serkentő viszont luxus.
Honnan is tudhatná mindezt a jinxi. Elég pénze van rá, hogy hajót vásároljon magának.
- Udvariasan kérdezzél, Rich Mann. Szeretnéd tudni, hol találtam rá a bábu-rendszerre?
Mann egyetemi kedvezményként bérelte az Explorert. Utolsó lépéseként egy hosszú fölfelé kapaszkodásnak.
Addig azonban…
Életének felét leélte, amikor a krach beütött. Addig a serkentő ugyanolyan fiatalnak és kortalannak konzerválta, mint azok a kortalan semmittevők, akik a barátai és rokonai voltak. Egyik napról a másikra ő is az éhezők közé zuhant. Társai közül többen felröppentek emelőöveiken az örökkévalóságba; Richard Schultz-Mann elcserélte az övét egy utolsó adag serkentőre. Mire újból megengedhette magának a serkentőt, homlokán ráncok jelentek meg, a bőre kiaszott, nemi vágya lelohadt, hajában furcsa fehér foltok tűntek elő, a hátába bele-belenyilallt. Ez még ma is megvan.
A szakállát azonban mindig rendben tartotta. A fehér bajusz meg a fehér csík csak szebbé tette. Miután a serkentő visszaállította a szőrzete színét, újból fehérre festette őket.
- Felelj, Rich Mann!
"Eredj, lovagolj meg egy bandersnatchit!"
Egy-egy. Kidd kapitány nem tudta rávenni, hogy válaszoljon, Mann előtt pedig örökre rejtve marad a kalóz titka. Ha Kidd bedobná a hajóját a tengerbe, Mann megmutathatná a rendőrségnek. Ez is valami.
Szerencsére Kidd nem képes elmozdítani az Explorert. Különben mindkét hajót elvihetné a bolygó másik oldalára, és itt hagyná Mannt a veremben.
A négy kalóz már messze dél felé távozott. Kidd kapitány pedig, úgy látszik, föladta a rádiót. Mann nem fog éhen halni: a sisakjában víz is van meg ételszirup.
Hol az ördögbe késik a rendőrség? A bolygó túloldalán talán? Patthelyzet.
A Nagy Mira félénk kíváncsisággal, mint valami vörös füstpamacs, földugta a karimáját a hegyek fölé. A táj kivilágosodott, a hosszú, mélykék árnyékok levendulaszínű árnyalatot vettek föl. Az árnyékok összezsugorodtak és elmosódtak.
Dr. Richard Mannt feszélyezni kezdte helyzetének erkölcsi vonatkozása.
A kalózok megtámadásával állampolgári kötelességét teljesítette. A kalózok beszennyezték az emberiség nehezen kiérdemelt becsületét. Mann csupán visszaütött.
Ám milyen indíték mozgatta? A félelem, és megint csak a félelem. Egyrészt félelem attól, hogy Kidd kapitány befoghatja a száját. Másrészt félelem a szegénységtől.
Ez a félelem már jó ideje kísérőjéül szegődött.
Könyvet írni és meggazdagodni. Papíron ez szépen hangzott. Az emberiség ellenőrizte harminc fényévnyi átmérőjű gömbben legalább ötvenmilliárd olvasót lehet számolni. Ennek ha csak egy százalékát sikerül rábeszélnie, hogy szurkolja le a fél csillagot az eldobható szalagért, a négy százalék jutaléka akkor is húszmillió csillagra rúg. Csakhogy mostanában a legtöbb könyv megbukik. Manapság nagyon hangosan kell üvöltenie az embernek, hogy legalább tízmilliárd olvasó figyelmét fölkeltse maga iránt. Sokan igyekeznek elnyomni a hangját.
Kidd kapitány idejövetele előtt ez volt Richard Schultz-Mann egyedüli reménysége a sikerben.
A törvény keretein belűt járt el. Ezt Kidd kapitány nem mondhatja el magáról; csakhogy Kidd kapitány senkit sem ölt meg.
Mann fölsóhajtott. Más választása nem volt. Legfőbb mozgatója a becsület volt, és most is az.
Nyugtalanul mocorgott nedves moha-gyapjú fészkében. Az idő kezdett fölmelegedni, hiányos öltözékében viszont nélkülöznie kell a hőmérséklet-szabályozó kényelmét.
Hát ez meg micsoda?
A Bábumester úszik feléje könnyedén emelőmotorjain. A jinxi bizonyára víz alá akarja süllyeszteni, mielőtt az emberi rendőrség ideérkezik.
…És ha nem?
Mann beállította emelőmotorját, hogy szinte súlytalanul lebegett a föld felett, és óvatosan a torony mögé húzódott. Meglátta a négy kalózt is, amint a Bábumester felé röpülnek. Ha elhagyja a tornyot, meglátják. Ha meg itt marad, azok az infravörös érzékelők…
Meg kell kockáztatnia.
Az öltöny bélelt vállai a hónaljába vágtak, amint a második torony felé iramodott. A moha fölött megtorpant, leejtette magát, és elrejtőzött benne. A kalózok folytatták útjukat.
Most már érti, mire megy ki a játék.
A hajó megállt a torony fölött, amelyet az imént hagyott ott.
- Hallasz engem, Rich Mann?
Mann komoran bólintott magában. Hát erről van szó.
- Előbb is rá kellett volna erre jönnöm. Mivel sehol sem látlak, vagy végleg eltűntél a környékről, vagy itt rejtőzöl a tornyok körüli sűrű bozótban.
Mit csináljon? Próbáljon meg egyik toronytól a másikig iszkolni? De el tud-e menekülni előlük?
Egyiküknek föltétlenül gyorsabbnak kell lennie. A páncélzata csak a súlyát növelte.
- Remélem, vetted magadnak a fáradságot, és megvizsgáltad ezt a tornyot. Szédületes. Mindenütt nagyon sima, kőszerű felszíne van, kivéve a tetejét. Tökéletes kúp, megint csak a csúcsa kivételével. Hallasz engem? A hegyénél a két és fél méteres nyak ötméteres tojásdad gombba megy át. Ez nincs olyan simára csiszolva, mint a többi része. Nagyjából emlékeztet egy aszparágusz hajtására, nem gondolod?
Richard Schultz-Mann fölkapta a fejét, s egy ötletet kezdett forgatni magában. Lecsavarta a sisakját, kitépte belőle és zsebre vágta a rádiót. Lázas sietséggel tépni kezdte a sárga moha-gyapjút, telegyömöszölte vele a sisakját, aztán hozzátartotta a gyújtóját.
Eleinte csak parázslott a növény, hiába biztatta összeszorított fogai közül. Végül gyenge, füsttelen lánggal pislákolni kezdett. Mann elhelyezte a sisakját egy mohafészekben, vigyázva, nehogy fölboruljon, és kidöntse magából égő tartalmát.
- Szerintem fallikus szimbólum. Mit szólsz hozzá, Rich Mann? Ha fallikus szimbólumok, akkor eléggé torzak. Azt mondhatni, emberszerű, de nem emberi.
A kalózok csatlakoztak a hajójukhoz. Ott cikáztak lebegő ezüst teste körül, készen arra, hogy lecsapjanak rá, mihelyt a Bábumester infravörös érzékelői fölfedezik őt.
Mann teljes sebességgel nyugat felé iramodott, és amennyire csak mert, közel maradt a talajhoz. Egy-két percig el fogja takarni a torony szem elől, aztán…
- Ez a növényzet itt nem rakéta-fából áll, Rich Mann. Innen olyan, mintha fű volna. Bizonyára abból a sziklából táplálkozik, amiből ezeket a tornyokat is csinálták. Hm. Semmi meleg pont. Mégsem vagy hát ott lent. Megpróbáljuk a következőt.
Amikor bátorságot vett magának, hogy hátrapillantson, látta, hogy a Bábumester a második torony fölé úszik, a fölé, amelynek a tövében ott lobog a szürkés csík a mohában, s amelyet csak egy pillanattal korábban hagyott oda. A hajó fölött négy emberpont libegett laza csoportban.
- Kukucs! - hallotta a jinxi hangját. - És ég veled, gyilkos!
A Bábumesternek begyulladt a fúziós motorja. A fúziós láng kékesfehér lándzsaként lövellt ki belőle, végisiklott az oszlop oldalán, és le a moha-gyapjúba. Mann előrenézett, és a repülésre összpontosította a figyelmét. Nem érzett sem diadalt, sem sajnálatot. A jinxi mégiscsak ostoba. A rakéta-fákon kívül semmiféle életet nem vett észre a Mira Ceti-T-n. Mann szavát készpénznek vette. De hát maga ne látta volna, ami szemmel látható? Talán a moha-gyapjú vezette félre. Amely valóban olyan, mint valami sárga moha, amely a tornyok köré húzódott, hogy valamilyen kémiai elemet vonjon ki a sziklából.
Egy pillantás hátrafelé meggyőzte róla, hogy a kalózhajó még mindig fehér lánggal árasztja el a tornyot meg a tövében a növényzetet. Azóta ő már hamuvá égett volna. A jinxi biztosra ment. Hát…
A torony egyszerre kapott lángra. Az egyik pillanatban ott magasodott egy sokszínű lánggömb közepén, amely bevilágította a levendulaszín mezőt, elnyelte a többi tornyot és a jinxi hajót, aztán duzzadni kezdett és emelkedni. Mann függőlegesre állította a magassági kormányt, hogy minél előbb eltávolodjék a talajtól. A következő pillanatban megragadta a lövéshullám, és piheként végigsodorta a sivatag fölött.
A halványodó robbanási felhőn át két fehér füstcsík szökkent a magasba. A még éretlen tornyok is útra keltek! Úgy látszik, a lángok elérték a tövükben levő növényzetet is. Mann a fejét hátrafeszítve elkísérte őket a tekintetével, miközben a testét furcsán könnyűnek érezte a vákuum-ruházatban. Arcán különös elégedettség terült szét.
Kicsoda ő, minden ambíciójával egyetemben, a halhatatlanságnak eme tanúbizonysága előtt?
Az égbe szökő füstcsíkokon egyszerre két fehér csomó jelent meg. A második fokozatok is begyulladtak. Irdatlan sebességre kapcsoltak.
- Rich Mann!
Mann bekapcsolta az adóját.
- Magát a tűz sem emészti meg?
- Dehogynem. Semmit sem érzek a nyakamtól lefelé. Hallgass ide, Rich Mann, cseréljünk titkokat! Mi történt?
- A nagy tornyok rakéta-fák.
- Mi?! - Félig kérdés, félig kétségbeesett kiáltás.
- A rakéta-fáknak két életciklusuk van. Az egyik a bokor, a másik a nagy, több lépcsős forma. - Mann sietve magyarázott, attól tartva, hogy elveszíti a hallgatóságát. - Ezek a formák helyet cserélnek. A rakéta-fa magja lehullik egy bolygóra, és bokorrá fejlődik. Később ez a bokor elburjánzik. Ott, ahol a magok különösen termékeny talajra hullanak, több lépcsős alakká fejlődnek. Hall még engem?
- Ühüm.
- A nagy alakváltozat esetén a gyökérzet meg a tő körüli fotoszintetizáló szervek alkotják a növény élő részét. Ilyenformán a rakétarészre nem esik olyan nagy súly. Ez egyenesen kinő az élő részből, ám ugyanolyan élettelen, akár egy tölgyfa törzsének középső része, kivéve a csúcsán levő magot. Amikor ez megérik, a rakéta útra kél. Rendszerint el is éri az illető bolygóra vonatkozó szökési sebességet. Kidd, én nem látom a hajóját, meg kell várnom, amíg a füst…
- Folytasd csak.
- Szeretnék segíteni.
- Késő. Beszélj
- Én a rakéta-fákat húsz fényévnyi távon végigkövettem. A jó ég a megmondhatója, honnan indultak útnak. Ezen a környéken mindenütt megtalálhatók. A magházak százezer éveket is eltöltenek az űrben, és amikor egy rendszerbe érnek, szétpukkannak. Ha akad ott lakható világ, biztos, hogy egy mag eljut oda. Ha nincs, hát akad még bőven magház ott, ahonnan az elindult. Ez a halhatatlanság, Kidd kapitány. Ez a növény nagyobb utat tett meg, mint az emberiség, és sokkal idősebb annál. Egymilliárd és…
- Mann!
- Tessék.
- Huszonhárom egész hat, hetven egész egy, hat egész nulla. A nevét nem tudom a csillagtérképen. Megismételjem?
Mann egyszerre megfeledkezett a rakéta-fákról.
- Kérem, ismételje meg.
- Huszonhárom egész hat, hetven egész egy, hat egész nulla. Keresd azon a környéken, amíg meg nem találod. Egy kisméretű, vörös óriás. A bolygó kicsi, sűrű, holdja nincs.
- Megvan.
- Ostoba leszel, ha fölhasználod. Ugyanolyan szerencsével fogsz járni, mint én. Ezért árultam el.
- Zsarolni fogok.
- Megölnek. Különben nem mondtam volna meg. Mért akartál megölni, Rich Mann?
- Nem tetszett, amit a szakállamról mondott, Kidd kapitány. Sohase gúnyolódjék egy wunderlandi szabálytalan szakállán.
- Nem fogok többé.
- Szeretnék segíteni. - Mann a tornyosuló füstfelhőre meredt. Amely azóta fekete oszloppá hízott, a széleit megezüstözte a kettős napsugárzás. - Még mindig nem látom a hajóját.
- Rögtön meglátod.
A kalóz felnyögött… és Mann megpillantotta a hajót. Még idejében sikerült elfordítania a fejét, hogy meg ne vakuljon.
Baranyi Gyula fordítása