Larry Eisenberg - Az apám korában
A laboratóriumban, az irodámnak nevezett kis kuckóban üldögéltem, ahol a térdeimet alig tudom az íróasztal alá gyömöszölni. Az apám irodája hatalmas; a padlótól a mennyezetig könyvespolcok borítják. Az apám ugyanis Nobel-díjas.
A fogamat csikorgattam. Húsz évvel ezelőtt, végzős egyetemista koromban nagy ígéretnek tartottak. Társkutatóként jöttem apám laboratóriumába, és minden reményem megvolt arra, hogy az anyagcsere területén végzett önálló kutatásaim szép eredményt hoznak. Most negyvennégy éves vagyok, és a munkám eltörpült apám eredményeinek árnyékában.
Hogy mi történt velem? Lassanként elvesztettem összpontosítóérzékemet, vagyis azt a képességemet, hogy az időtől és az emberektől függetlenül egyetlen problémával szívósan tudjak foglalkozni. Apámnak mindig is megvolt ez a képessége.
Az íróasztalomon ezüstkeretben lévő fényképről a feleségem, Alma és három fiúgyermekünk nézett rám. A feleségem ma is tagadhatatlanul csinos asszony. A valóságban azonban szeme körül szarkalábak vannak, és feltűnően selymes bőre lassan eldurvul. Hogy milyenek a fiúk? Szemtelen, hangos, vitatkozó kölykök, akik megsértődnek, ha nem vagyok velük eleget.
Erre egyébként nincs is lehetőség. Apám minden vasárnap eljön hozzánk, és a teljes napot Almának meg a fiúknak szenteli. Engem persze soha nem vitt egyetlen meccsre se, nem is horgászott velem, és soha nem utaztunk el együtt a hósipkás hegyekbe. Kapcsolatunk udvarias volt, de kimért. Anyám halála után is külön búsultunk. A viselkedésemet azonban távolról sem udvariasan kritizálja. Egy hete behívatott az irodájába, és elmesélte, milyen anyagi természetű nehézségei vannak. A téma természetesen csak ürügy volt.
- Semmi befolyásod sincs ebben a laboratóriumban - mondta nyersen. - Kiveszett belőled minden ambíció és a becsület érzése.
- Többet dolgozom, mint amennyit kellene - vágtam vissza indulatosan.
- Például a szalmakazalban pajzánkodsz az asszisztensnővel - csúfolódott.
- Aljas hazugság - válaszoltam. A fejemet ráztam dühösen. Két évvel ezelőtt sikertelen viszonyom volt egy kökényszemű, szőke egyetemista lánnyal. Fergetegesen izgalmas kapcsolat volt, ami pár hónap múlva kifújt. De Sarah Frey egészen másfajta lány volt. Óránként erősödő kötelékek szövődtek közöttünk, amit sem az apám, sem a feleségem nem érthet meg soha. Az egyetemista lányt kirúgta az apám, de Sarah ellen ez idáig semmit sem tett. Szerintem sejtette, hogy értelmetlen volna.
- Sarah-t nagyon kedvelem - mondtam. - Ennyi az egész, és semmi több.
Apám felhorkant, én felálltam, és pulykamérgesen távoztam. Természetesen neki volt igaza. Az első nap belehabarodtam Sarah Frey-be, amikor hat hónappal ezelőtt besétált a laborba, sűrű, fekete haja két varkocsba fonva himbálózott kikeményített fehér köpenye hátán, puha, ívelt szája könnyen barátságos mosolyra húzódott. Képzett munkaerő volt, jól bánt az állatokkal, és nagyon pontosan rögzítette az adatokat.
Egy reggel, amikor apám váratlanul betoppant a laborba, szenvedélyes ölelkezés közben talált minket. Bár jobban szerettem volna, ha dühében felrobban, ő mégis megőrizte nyugalmát, és úgy tett, mintha mi sem történt volna. Szenvtelenül váltott is néhány szót Sarah-val, hogy milyen új étrend kell apácamajmainknak.
Az emlék felidézése még most is fáj. Céltalanul tologatom a papírokat az asztalomon. Iszonyú erővel összpontosítani próbálok, megkísérlem gondolataimat visszatéríteni a munkához. Pár percre sikerül is. Húsz évvel ezelőtt hosszú kutatásba fogtam, hogy meghatározzam a biológiai idő szabályzóit. Mi az oka, hogy egy melegvérű állat testhőmérséklete naponta ugyanazt a ciklust járja végig? Mi az oka, hogy az anyagcsere-funkciók zöme a nap hosszúságától függ?
Apámmal részletesen megbeszéltük ezeket a problémákat, és abban állapodtunk meg, hogy én a gravitációs hatásokkal, ő pedig az elektromágneses befolyásokkal foglalkozik. Neki nagyobb esélye volt a sikerhez. Némi szerencsével elsőként mutatta ki, hogy az agy teherbírása nyilvánvalóan összefügg a Föld mágneses terében zajló ingadozásokkal.
Először apácamajmokkal, később emberekkel kísérleteztünk, és apám bebizonyította, hogy az agy legjelentősebb biológiai potenciálja, az alfa-ritmus, percenként 5-16 alkalommal változik, pontosan úgy, ahogy az ingadozások a Föld mágneses terében. És ezek után apámat meghívták Svédországba, ott átadtak neki egy csodálatos aranyérmet, valamint jókora készpénz jutalmat.
Büszke voltam az apámra, büszke erre az úttörő eredményre, s egyúttal rettenetesen irigyeltem is tőle. Sose fogom megérteni, miért. Talán azért, mert bármit csinált, versengési céllal csinálta. Még most is azért küzd, hogy első legyen, és akaratom ellenére engem is versenyre kényszerít a laborban meg a feleségem és a gyerekeim vonatkozásában is.
- A versenyhez két ember kell - mondtam ki hangosan. - Csakhogy én nem indulok.
Megcsörrent a telefonom. Apám hívott, akinek az irodája mindössze két méterrel arrébb volt ugyanazon a folyosón, de túl elfoglalt volt ahhoz, hogy átsétáljon hozzám, és úgy beszéljünk. Nehezen tudtam fékezni a hangomból sütő megvetést.
- Mi van? - kérdeztem.
- Roppant fontos dolgot kell megbeszélnünk - közölte. - Rengeteg mindent akarok neked megmutatni. Volna rám pár perced?
Pár percem? Tengernyi pocsékolni. való időm volt.
- Most éppen sok a dolgom - mondtam. - Félórán belül átmegyek.
Előrehajoltam, és beállítottam elektromos órám ébresztőjét, hogy egy félóra múlva csengessen. Apám sok mindent eltűrt, a pontatlanságot azonban soha.
Pontosan érkeztem apám szobájába, és letelepedtem az íróasztalával szemben áltó kényelmes bőrfotelba. Farkasszemet néztünk, majd zavarba jöttem, és a szőnyeget kezdtem bámulni. Hátborzongató és néha csaknem félelmetes volt, mennyire hasonlítunk egymásra az apámmal. Az ősz hajat és a hetvenévesek cserzett, ráncos bőrét leszámítva, apám akár a bátyám is lehetett volna. Ott ült, és a pipáját szívta. A pácolt dohány erős illata elért a szoba minden zugába. Már gyerekkoromban is utáltam ezt a szagot.
- Valamit akarok neked mutatni, John - mondta az apám. A szája szegletéből beszélt, a pipáját sem vette ki. Ettől megint roppant ideges lettem. - Nagyon szeretném hallani róla a véleményedet - mondta.
- Mióta számít itt az én véleményem?
Apám rám bámult.
- Pokolba az önsajnálatoddal! - csattant fel. - Tudományos éleslátásodra van szükségem, ha ugyan még maradt belőle. Az idő nyilára gondolok.
Az idő nyilára? Akaratom ellenére elvigyorodtam. Amióta csak emlékszem, apámat állandóan ez a kérdés foglalkoztatta. Ez volt a mániája.
- Mindketten tudjuk - mondta apám, jól ismert gondolatmenetébe kezdve -, hogy mikroszkopikus szinten nincs megkülönböztetett időirány. A mozgások kiegyenlítődése szempontjából teljesen lényegtelen, hogy az idő előre vagy hátra halad.
- Makroszkopikus szinten ennek igenis van jelentősége - jelentettem ki, s ezzel minden megvetésem ellenére beléptem a párbeszédbe. - Végső soron, ha az idő irányulásának ugyanolyan valószínűsége lenne előre, mint hátra, akkor az állatok formájában és folyamatában teljes szimmetria kellene hogy legyen. Létezik természetesen egy elnagyolt szimmetria, de ha közelről megvizsgálod, kiderül, hogy nem állja meg a helyét. Természetesen az emberi szív és az aorta sem szimmetrikus.
- Tökéletesen igazad van - hagyta helyben apám, és a boldogságtól a gyomrom reszketni kezdett. Egyre erőteljesebben szívta a pipáját, és a fejét kékes füstfelhő kezdte körbefogni. Még hosszú beszélgetésnek néztünk elébe.
- Ami a lényeget illeti - folytatta az apám -, lehet, hogy kis mértékben, mondjuk a Föld méretében, nincs makroszkopikus szimmetria. De a hatalmas univerzum egészét tekintve, az arányok ki kell hogy egyenlítsék egymást. Ha a Földön élő ember szíve és aortája bizonyos irányba fejlődik, akkor egy másik égitesten, az univerzum valamelyik eldugott zugában az emberek szíve és aortája éppen az ellenkező irányba fejlődik.
- Nekem ez úgy hangzik, mint a rész-ellenrész érv kiegészítése - mondtam.
- Pontosan - válaszolta apám. - Azon is eltűnődtem, hogy mivel mi itt a Földön egy bizonyos módon öregszünk, lehetséges, hogy másutt az emberek idővel fiatalodnak.
Nevettem.
- És az anyjuk méhéből bütykösen, görbén, ráncosan és fogatlanul bújnak elő.
Apám letette a pipáját.
- Nevetség tárgyává alacsonyítottad a megjegyzéseimet - mondta csendesen. Örültem, hogy apámat dühösnek látom, de ugyanakkor zavart is.
- Bocsánat - mondtam. - De a megjegyzéseid valóban a nevetség határát súrolták.
Apám hirtelen felállt, pipájából egy hatalmas, cizellált ezüsttálcába verte ki a hamut, abba, amit a labor munkatársaitól kapott Nobel-díja alkalmából.
- Ez puszta fecsegés - emelte fel hangját. - Menjünk a laborba. Majd megérted, miről beszélek.
Az apácamajmok laboratóriumába a külső, rosszul megvilágított folyosókon mentünk. A helyiség közepén egy hatalmas padon egyetlen ketrec állt. Közvetlenül mögötte, magas polcon elektronikus berendezés, amelyből egy L alakú kar nyúlt ki a ketrec fölé. A karhoz erősítve, éppen a ketrec közepe fölött, nagy köteg drót himbálódzott. Apám odasétált a ketrechez, benézett, és halkan duruzsolni kezdett a bent lévő állatnak. Mögé sétáltam, és a válla felett benéztem. Bent egy nagyon öreg, ráncos és ősz állat volt; meglepődtem azon, hogy még él.
- Megismered? - kérdezte az apám.
- Nemigen.
- Ez az ifjú Ginger - mondta.
Először azt hittem, hogy groteszk tréfa az egész, de tudtam, hogy apámnak nincs semmi humorérzéke. A ketrec fölötti drótkötegre néztem. Apám tekintete követte az enyémet.
- Ezt a mágneses térszintetizátort én építettem - mondta az apám. - Ezzel bárhol megvalósíthatok egy milliméter nagyságú ellenőrzött területet a szintetizátor másfél méteres körzetében. A kilengést és a frekvenciát széles skálán változtathatom.
- És Ginger?
- Bezártam egy percenként nyolcciklusos mágneses térbe - magyarázta apám. - És istenemre, az anyagcseréje követi a mesterséges terület ingadozásait. Ezeket fokozatosan fölgyorsítottam. Láthatod, hogy az állat biológiai ideje belsőleg gyorsult fel, és az öregedése nagyon gyors üteművé vált.
- Hihetetlen! - mondtam. - Nem hittem, hogy ez lehetséges.
Egy pillanatra elszállt belőlem a féltékenység és az ellenséges érzés, az eredmény nagysága teljesen lekötötte a képzeletemet. Közelről megnéztem az állatot. Vonásai emlékeztettek Gingerre, de nem voltam biztos a dologban. A bokáján kis azonosító névtábla volt, s rajta a név, Ginger. De az is lehet, hogy az igazi Gingerről levették a névtáblát.
- Sejtem, mire gondolsz - mondta az apám. - De én soha életemben nem hamisítottam adatokat, és ezt te pontosan tudod. - Felemelt egy vastag jegyzettömböt, ami a ketrec egyik oldalánál volt. - Minden mérésem ebben van - mondta. - Szeretném, ha átnéznéd, és elmondanád róla a véleményedet.
Átvettem a jegyzettömböt. Igazán súlyos volt. Egy röpke pillanatra azt gondoltam, milyen feldúlt lenne az apám, ha elégetném a jegyzettömböt. Aztán elhessegettem ezt a gondolatot a fejemből.
- Van még egy kérdésem - mondtam. - Hogyan irányítod ezt a teret egyenesen az állatra? Az általános térerőt hasznosítod? Csupán közvetlenül a kéregállomány egy pontjára kell irányítanod, vagy egyéb területekre is?
- Egyetlen területről van szó - válaszolta az apám. - Olvasd el a feljegyzéseimet, és megtudsz mindent.
Egy percre rám nézett, tekintete meleg és majdhogynem szeretetteljes volt.
- Azt mondod, hogy hideg vagyok és zárkózott. Ezzel szemben én azt ajánlom, hogy te vezesd azokat a kísérleteket, amik lelassítják a téringadozás arányait.
Elfutotta a szememet a könny. Tudtam, milyen nagylelkű az ajánlat. Gyakorlatilag megoldhatjuk, hogy az egyén számára megálljon az idő. Első lépés lenne az emberiség történelmében az örökkévalóság felé. A terv lélegzetelállító volt.
- Azonnal hozzákezdek, elolvasom a feljegyzéseidet - mondtam.
Az irodám felé menet elhaladtam Sarah Frey mellett. Kinyújtotta a kezét. és megsimogatott. Furcsa módon ez idegesített. Kurtán bólintottam, és szó nélkül továbbmentem, a hatalmas jegyzettömb súlya alatt görnyedve.
Miközben minden fikarcnyi adatot átolvastam, izgalmam egyre tokozódott. Világossá vált, hogy a terek lelassításának kísérlete megingatja a tudomány világát. Azután mellbe vágott, amikor ráébredtem. hogy mindez az apám eredménye, az ő munkája, és ebből semmi sem az enyém. Ezüsttálcán nyújtotta át nekem, de még nem süllyedtem olyan mélyre, hogy ilyen ajándékot elfogadjak.
Visszasétáltam apám irodájába, és asztalára tettem a jegyzettömböt. Rám pillantott; nagy, fekete, csaknem fiatatos szeme ezúttal kifejezéstelen vált.
- Ez a te munkád, és nem az enyém - mondtam. - Remek munkát végeztél, de nem akarok úgy tenni, mintha a győzelmi emelvény az enyém lenne. Saját magamnak kell megteremtenem.
Apám felsóhajtott.
- Vagy túl keveset adok neked, vagy túl sokat. Miért ne másznál fel a győzelmi emelvényre? Öt embernek elegendő dicsőség és teljesítmény van ebben a jegyzettömbben. És mennyi mindent kell még elvégezni! Azt akarod, hogy minden alkotóképességed Sarah Frey-ben égjen el?
Ordítani kezdtem:
- Sarah-t hagyd ki a játékból! Amit vele csinálok, az az én dolgom. És ezerszer szeretetteljesebb, emberibb és jelentősebb dolog, mint a te díj- és tapshajhászásod.
- Szóval erről van szó - mondta az apám.
Kiviharzottam a szobájából, és visszamentem a sajátomba. Ott ültem, amikor ráébredtem, milyen gyerekes dolgot tettem és mondtam. Apámnak igaza volt, csatlakoznom kellett volna hozzá. De képtelen voltam rá. Olyan voltam, mint egy lejárt homokóra, amiből kipergett az összes homok, és már senki sem tudott visszafordítani, hogy újrakezdhessek mindent.
Az éjszakát Sarah-val töltöttem. Telefonáltam a feleségemnek, s mint már annyiszor, ezúttal is azt mondtam neki, hogy későig dolgozom a laboratóriumban, és ott is alszom. S mint annyiszor, Alma ezúttal is sóhajtott, és úgy tett, mint aki hisz nekem.
Reggel közöltem Sarah-val, hogy elválok a feleségemtől. A tükör előtt ült, egyenletes mozdulatokkal a haját kefélte - a kékesfekete fonatokból vonzó illat szállt -, a keze remegni kezdett.
De nem szólt semmit. Hitt nekem? Megesküdtem, hogy az elhatározás ezúttal komoly, de Sarah-t ez sem győzte meg igazán. Lehet, hogy a köztünk lévő húsz év korkülönbség miatt volt minden? Elmentem a lakásáról, és dühös voltam rá; napokig nem vettem tudomást közeledéséről.
Apám sokkal egyenesebb volt velem. Ha szembejött a folyosón, visszafordult. Tudtam, hogy folytatja a munkáját, talán éppen azokat a kísérleteket végzi, amiket én megtagadtam. De képtelen voltam megalázkodni.
Egy este, amikor rávettem magam, hogy bent maradjak, és a tavaszi konferencián esedékes unalmas előadáson dolgozzak, apám nagy izgalommal rontott a szobámba. Ruganyosan lépdelt, életkedve jóval meghaladta a korát.
- Gyere velem! - kérte.
Követtem, s eközben valamit nagy félsz költözött belém. Az apácamajmok szobájába mentünk, Ginger ketrecéhez. Apám a ketrecre mutatott, és én is odanéztem. A majom visszanyerte ifjúságát.
- Gratulálok - mondtam, bár közel álltam a végső kétségbeeséshez. Erre az eredményre én is eljuthattam volna. És akkor mindazon megfogalmazatlan érzések, amelyek bennem zakatoltak; egyszerre csak formát öltöttek. - Tudom, hogy ez ideig még nem próbáltad ki a folyamatot emberen - mondtam. - Szívesen és önként elvállalom a szerepet.
- Bátorságra vall - bólogatott apám. - De óriási a veszély. Hihetetlen gondosságra és lassú adagolásra van szükség, hogy az anyagcsere-folyamatok átváltása ne legyen túl hirtelen.
- Nem bátorságról van szó - mondtam. - Arra vágyom, hogy mindent újrakezdhessek! Ha húsz évvel fiatalabb volnék, még lenne esélyem. Ha újrakezdhetném, talán kikerülném azokat a buktatókat, amelyek zsákutcába vezettek.
- Már késő - mondta apám. - Feleséged van és három remek fiad. Nem fordíthatsz hátat nekik.
- Már eldöntöttem magamban - mondtam. - Ha nem segítesz, eljutok oda magam is, jól tudod.
- Tudom - válaszolta. - Teljesen őrült vagy. Egyébként van már előtted példa.
Odament a laboratóriumi mosdóhoz, és erőteljesen lemosta az arcát szappannal és vízzel. A száraz, pergamenszerű bőr eltűnt, mint a füst, és tiszta, pirospozsgás arcbőr bukkant ki alóla.
- Csak festék volt - mondta az apám. A fejéhez nyúlt, és levette az ősz hajat, ami alól az én gesztenyeszínű hajam mása tűnt elő. - Láthatod - mondta -, hogy már megcsináltam a kísérletet.
Ránéztem. Csaknem a tükörképem volt.
- Disznó vagy - mondtam. - Egy érzéki dög. Elvetted a munkámat, az ambícióimat, a feleségemet meg a gyerekeimet. Most már a testemet is.
- Nem erről van szó - motyogta. - Tudtad, hogy a kutatásaimban ez a logikailag következő lépés.
- Valóban? - kérdeztem. - És logikusan igyekszel Alma ágyába?
A haja tövéig elvörösödött.
- Tied a feleségem, ha húsz évvel megfiatalítasz - mondtam. - Ennyit igazán adhatsz cserébe.
- Szívesen megtenném - mondta mogorván. - És sokkal jobban gondoskodnék a családról, mint te valaha is. De tegyük fel, hogy abszurd ötleteddel eljátszom, velem, az én öreg énemmel mi lesz?
- Az már a te gondod - mondtam. - Egyszer az életben próbálj meg először rám gondolni.
- Elment az eszed! - kiáltotta az apám. Felvette az ősz parókát, és gondosan visszaillesztette a helyére. Azután kisétált a laboratóriumból.
Azon az éjszakán még csak fel sem hívtam Almát. Tökrészegre ittam magam, és addig maradtam abban az állapotban, amíg a napok is összekeveredtek bennem. Amikor felébredtem, csontig átjárt a fáradtság. A fejem hasogatott, és minden testrészem kimondhatatlanul fájt. Több volt ez, mint egy sima másnaposság.
Fel akartam emelni a karom, de az erőkifejtés elfárasztott. A legkülönösebb az volt, hogy egy számomra idegen íróasztalnál találtam magam. Rábámultam a gondosan teleírt papírokra és a vaskos jegyzettömbre. A kezemre pillantottam. Az ujjaim bütykösek voltak, mint egy hetvenéves emberé, a bőr rajtuk ráncos, kérges, foltos. Felemeltem a vízpettyes borotválkozótükröt, ami az asztal egyik oldalán volt, és megnéztem a képmásomat. Apám arcát láttam, amilyen akkor volt, mielőtt a biológiai óráját visszafordította. Vagy tulajdonképpen tényleg a saját arcom volt?
Rettenetesen összezavarodtam. Ha hosszan alszom, általában ez történik velem. Még mindig abban a féléber állapotban voltam, amikor az álom és a valóság nem válik élesen ketté.
Sarah Frey belibbent az ajtón, és az íróasztalra letett egy jelentést. Kinyújtottam a kezem, és megsimogattam a farát, erre majdnem kibújt a bőréből. Mielőtt egy szót szólhattam volna, eltűnt a szobából.
A jegyzettömbre pillantottam, és lustán forgatni kezdtem a lapokat. Ez lenne az én munkám? A szemhéjam egészen elnehezült. Elbóbiskoltam, és a szemem sarkából megpillantottam saját magam fiatalabb kiadását, amint mozdulatlanul áll az irodám ajtajában, és nagy, sötét szemével dühösen bámul rám. Abban a percben, amikor visszamerültem az enyhet nyújtó álomba, azt gondoltam: "Te őrült, amiket bevettél, azok csak rövid ideig hatnak. Ezzel szemben most én vagyok a Nobel-díjas."
László Zsófia fordítása