NNCL663-3D5v2.0

L. Neil Smith:

Lando Calrissian és Sharu varázskulcsa
 
Fordító: Trethon Judit
King Könyvkiadó, Budapest 1993
ISBN-szám: 963-77-89-08-1

– Szabak! 
A hőség elviselhetetlen volt. A fiatal játékos az asztalra dobta kártyachipjeit, aztán unatkozva besöpörte a pénzt. Jelentéktelen összeg volt, mint maga az egész nyeremény is. Ötszáz kredit körül lehetett; teljesen érdektelen summa. 
Talán a hőség miatt van. Talán csak egyszerűen képzelödik. 
Ez az átkozott aszteroid, az Oseon 2795, az összes társánál közelebb keringett ugyan a naphoz, ám ugyanúgy lakható és klimatizált volt, mint minden más emberlakta kőtömb ebben a rendszerben. Ennek ellenére szinte érezni lehetett, ahogy a fotonrészecskék kopár, viharvert felszínére záporoznak, ahogya sugárzás áthatol a nikkelacél lapokon, ahogy a halálos energia visszasugárzik a termek faláról. 
Különösen ezéről. 
Úgy tűnt, ezt a helyi lakosok is érzik. Már két órával ezelőtt, a második kör után ingujjra vetkőztek, és ugyanolyan fáradtnak és izzadtnak látszottak, amilyennek az ifjú játékos érezte most magát. Kortyolt egyet a poharából. Ezúttal kivételesen nem kellett ügyelnie rá, hogy mennyit iszik. Ma szó sem lehet baráti italozásról. A legtöbben itt csak jégbe hűtött vizet ittak, méghozzá nagy élvezettel. 
A lecsapódó pára ellepte a pohár falát, és lecsorgott a csuklóján egyenruhájának aranysujtásos ujjára. 
Micsoda élet! Az Oseon 2795 valóságos patkánylyuka volt Mammon templomának. A kopár aszteroid, amely türelmesen járta pályáját egy óriási napkohó körül, dörzsölt vagányként keringett ebben a rendszerben, ahol egymást érték a galaxis leggazdagabb polgárainak szánt üdülő- és szórakoztatólétesítmények. 
A játékos most azt kívánta, bár sose hallott volna róla. Ez volt a büntetése, amiért követte egy űrkikötői alkalmazott tanácsát. A tarkójáról vékony verítékpatak csordogált félhivatalos egyenruhájának merevített gallérjára. Ki az a tuskó, aki szerint a bányászok mind gazdagok? 
Kedvetlenül megkeverte a túl nagy kártyachipeket, egyszer, kétszer, háromszor, aztán még kétszer, mintha valami unalmas szertartást végezne. Aztán kurta mozdulattal odatolta jobboldali szomszédja elé, aki ugyanúgy úszott a verítékben, mint ő, és mogorván elemelte a paklit. Végül mindenkinek kiosztott két lapot, és várt, hogy a játékostársai döntésre jussanak. Képzelődés vagy sem, a hőség mintha jócskán lelassította volna a gondolkodásukat. 
Belökték az asztal közepére az első téteket. Nem volt különösebben nagy összeg – hacsak az itt összegyűltekhez hasonló elszegényedett szerencselovagoknak nem, akik kétségbeesetten próbáltak felülemelkedni a valószínűség törvényein. Számukra a fiatal játékos romantikus alak volt, egy profi kalandor saját űrhajóval, amin kedvére csavarog a csillagok között: a soha el nem apadó szerencse megtestesítője. Ijedten döbbent rá, hogy ezek a kocsmai hazárdőrök imponálni akarnak neki a morzsányi tétjeikkel. És sikerült is nekik: egyelőre még a villanyborotvájának a telepét is be kellett volna kapcsolnia a hajója energiaellátó rendszerébe, ha érzékeny búcsút akar mondani ennek a kukacjáratokkal átlyuggatott űrbéli sajtdarabnak. 
Saját űrhajóhoz jutni nem volt nehéz (egy parti szabakón nyerte az elöző rendszerben, amit felkeresett), annál nehezebbnek bizonyult azonban a fenntartása. Eddig még csak veszített rajta. 
Leeresztette a pillantását, és látta, hogy mínusz kilencet tart a kezében: az egyensúlyt meg a kard kettest. Ez nem volt különösebben ígéretes, még akkor sem, ha nagyon nagy szerencséje van. Csakhogy a szabak a drámai fordulatok játéka volt. Olykor csak egyetlen lapot kellett felvenni. Máskor még ennyit sem – a jól ismert bizsergéssel nézte, ahogy a kard kettes képe elmosódik, átalakul, s végül bot hetes lesz belőle. 
Ezzel mínusz négye lett – jelentéktelen előrelépés, de akkor is az. A tétösszegre nézett, aztán odapöckölt egy harminc kredites chipet a rakásra, de nem emelt. 
Ez pedig azt jelentette, hogy az eredeti bot hetes, akár az egyik játékos markában van, akár a talonban maradt, most valami egészen mássá változott át. Társai verítékező arcát fürkészte, ám semmit nem tudott leolvasni róluk. Mind a hatvannyolc plasztiklap kiszámíthatatlan időközönként megváltozott, amíg nem esik az asztal gyenge interferenciamezején belülre. Ez gyors iramú, idegtépő játékká tette a szabakót. 
Az ifjú játékos megnyugtatónak találta. Általában. 
– Még egy lapot kérek, Calrissian kapitány! – Vett Fori, aki a játékostól balra ült ütött-kopott, sokat foltozott nadrágban, az Aszteroida Bányatársaság főfelügyelője volt. 
Zömök, szívósnak tűnö, meghatározhatatlan korú nő volt, gondoktól barázdált arcának mély ráncai között meglepően barátságos mosoly bújkált. Sokat kockáztatott legalábbis a körülményeihez képest –, és sokat is vesztett, végig az este folyamán. Már-már úgy tűnt, mintha nemcsak a hőség vonná el a figyelmét. Jobb könyöke mellett meggyújtatlan cigaretta hevert az asztalon. 
– Kérem, hívjon Landónak! – felelte a fiatal játékos, miközben odacsúsztatott neki egy lapot. – A "Calrissian kapitány" úgy hangzik, mintha egy hitehagyott birodalmi csatahajó félszemű kapitánya lennék. Az én Millennium Falconom csupán egy kis átépített teherhajó, és már nem is a legfiatalabb. 
Figyelte, hogyan reagál a főfelügyelő a kapott kártyára. Semmi. 
Az asztal túloldaláról orrhangú kuncogás hallatszott. Arun Feb, Fori beosztottja szintén kért egy lapot. Koszos trikója a hasa közepén átnedvesedett, s a hónalja körül sötét foltok ütköztek ki rajta. Főnökéhez hasonlóan ő is kistermetű volt. Minden bányász így nézett ki. Ennél a munkánál valószínűleg előnyös volt, ha minél tömzsibb az ember. 
Sötét, tömött, rövidre nyírt bajuszt viselt, kopasz feje rózsaszínen csillogott. Szívott egyet a cigarettájából, és egy pillanatra összeráncolta a szemöldökét, amint a markában szorongatott pár mellé tűzte a kapott lapot. 
Újabb hang szólalt meg. 
– Ó, a kráterekre, egyszerűen képtelen vagyok dönteni! Nem tudna később visszatérni rám, Calrissian kapitány? 
Lando magában felnyögött. Ez egész este így ment: Ottdefa Osuno Whett krónikus határozatlansága dacára az egyetlen nagy nyerő volt az asztalnál ülők közül. Talán a taktikájának köszönhette, amellyel alaposan próbára tette játékostársai idegeit. 
Akárcsak a kapitány, ő is idegen volt az Oseon-rendszerben, de úgy látszott, a legkevésbé sem zavartatja magát a helyi lakosok véleményétől. 
– Sajnálom, Ottdefa. Tudja, hogy nem tehetem. Kér lapot, vagy nem? 
Whett a feszült összpontosítás kifejezését varázsolta az arcára. Az egyetemi szemináriumain biztos nagy sikere volt vele. Lando sejtette, hogy az Ottdefa valami akadémikus vagy tudományos rangfokozat, amit a Leuka-rendszerben kaphatott. 
Olyasmi, mint a "professzor". 
A büszke cím viselője egy karóvékony, nevetségesen magas férfi volt, szürke hajjal, 
siránkozó kappanhanggal, elképesztően határozatlanul viselkedett. Húsz percre volt szüksége, hogy rendeljen magának egy italt – aztán azonnal megváltoztatta a döntését, amint a pincér megjelent. 
Landónak cseppet sem volt rokonszenves. 
– Ó, rendben. Ha ragaszkodik hozzá, akkor vennék egy lapot. 
– Nagyszerű – Lando adott neki. Az akadémikusnak vagy kiváló pókerarca volt, vagy a szétszórtsága miatt egyszerűen fel se fogta, hogy jó vagy rossz kártyát kapott. Lando jobbra nezett. – Phuna őrmester? 
A zömök, szegletes képű izompacsirta, akihez a szavait intézte, T. Lund Phuna volt, a törvény és a rend helyi képviselője az Oseon rangidős adminisztrátorainak alárendeltségében. Nyilván nem a legjobb posztra nevezték ki. Uniformisa, amely szomorúan lógott a szék támláján, ugyanolyan viseltes volt, mint a barátai munkaruhája. Izzadt, idegesen remegő ujjaival egyik cigarettára gyújtott a másik után, és újabb mérgekkel telítette a szűk, fülledt helyiség levegőjét. Verítéktől lucskos zsebkendőjével megtörölte az arcát. 
– Köszönöm. Én nem kérek. 
– Az osztó egy lapot vesz. 
A bohóc volt az, ami nulla pontot ért. Az adott körülmények között Lando számára ez volt a legmegfelelőbb kártya. Bárcsak a Dela-rendszerbe repült volna, ahogy eredetileg tervezte, és nem az Oseonra! Még egy fegyenctelepen is nagyobb nyereségre számíthatna. 
Újra emelték a tétet. Vett Fori kért még egy lapot, a negyediket, akárcsak a beosztottja, Arun Feb, aki csak a szája sarkában lógó cigarettacsonkkal jelezte szándékát. Ottdefa Whett nem kért lapot. A kard lovag plusz tízre növelte Lando lapjainak értékét, eielőtt kezdetét vette volna az utolsó kör. 
Arun Feb és Vett Fori kiszálltak plusz, illetve mínusz kilenccel. Phuna, a zsaru játékban maradt. Széles képe verítékben úszott. Már Lando is éppen fel akarta adni, amikor Whett izgatottan felrikoltott: 
– Szabak! 
S ezzel a kopott filcbevonatra csapta a bot királyt, az amfora négyest és az érme hatost. 
Az Ottdefa maga elé húzta a soványka nyereményt. 
– Ááá... nem éppen a birodalmi koronaékszerek, és nem is a legendás rafai kincs, de azért... 
– Rafai kincs? – visszhangozta Vett Fori. 
Nyugodtan megkérdezheti, gondolta Lando, a kincskereséssel talán több szerencséje lesz, mint a kártyával. 
– A Rafa-rendszerről hallottam már – mondta a bányafelügyelő –, mint mindenki. Itt van a szomszédságunkban. De ez a dolog a kinccsel, ez valami új. 
Az akadémikus megköszörülte a torkát. Nevetséges hang volt, Landót libagágogásra emlékeztette. 
– A rafai kincs... vagy ahogy inkább emlegetni szokták, a sharuk kincse, mivel voltaképpen nem a Rafa-rendszerről nevezték el, hanem az ősi fajról, amelyik ott élt, és később nyomtalanul eltűnt... szóval, a rafai kincs tudományos szempontból roppantul érdekes. 
Whett mindezt a legmeggyőzőbb professzorhangján adta elő. Vett Fori arcáról, amely mindeddig teljesen kifejezéstelen maradt, lerítt, hogy nincs ínyére az ilyesfajta kiokítás. 
Felvette a cigarettáját, a szájába dugta, és zordan meredt a professzorra. 
– Nyomtalanul? – horkant fel tamáskodva Arun Feb. – Én jártam ott, barátom, és a romok, amik ezek a – hogy is mondta? – "sharuk" után maradtak, a legnagyobb épületek közé tartoznak az egész Ismert Galaxisban. Azonkívül telezsúfolták velük az egész nyavalyás rendszert, ami azért kicsit nagyobb, mint a kisujjam körme. Ezek a romok... 
– Ezek a romok nem azonosak a sharukkal, kedves barátom, akiknek semmi nyoma nem maradt – fejezte be a mondatot Whett, félig tudálékosan, félig sértődötten. – Ezt mégiscsak jobban tudom, elvégre nemrégiben még a Rafa-rendszer új kormányzójának voltam az antropológusa. 
– És mire kellett annak a poros agyú bürokratának egy középszerű antropológus? – kérdezte Feb rezzenetlenül. Fújt még egy füstkarikát, aztán elnyomta a cigarettáját a hamutál szélén, és nagyot kortyolt a vizéből. A folyadék végigcsorgott az állán, és benedvesítette foltos gallérját. 
– Nos, azt hiszem – prüszkölte felháborodva Whett –, hogy minden szemszögből meg akart ismerkedni az új munkakörével. Mint bizonyára tudják, a Rafa-rendszerben él egy emberszabású faj, vallási szertartásaiknak a romok állnak a központjában, legendáik pedig kivétel nélkül az eltűnt sharukról szólnak. Az új kormányzó lelkiismeretes ember, roppant lelkiismeretes, úgy bizony! 
– Igen – mondta Lando, hogy lezárja a vitát, és futólag eltűnődött, mikor fog végre eszébe jutni azan tropológusnak, hogy osszon. – De az előbb valami kincset említett. 
Whett pislogott egyet. 
– Ó, igen, igen, hogyne – Éles pillantást vetett Landóra. – Magát érdeklik a kincsek, kapitány? 
Ennél a játéknál mindenesetre jobban, gondolta Lando. Bárcsak a Dela-rendszerbe repültem volna! Igaz, egy kis aszteroidon könnyebb leszállni, mint egy jókora bolygón. És mihelyt ennek az ostobaságnak vége, be fogom pótolni a mulasztást, bármi történjen, még akkor is, ha húsz évre lesz szükségem az asztrogációs számításokra. 
– A kincsek mindenkit érdekelnek, nem? – dobta vissza a labdát Lando közönyösen. Az egyenruhája zsebéből karcsú szivarkát vett elő, és rágyújtott. Szóval valami kincs, mi? Legalább megtudott valami figyelemreméltót. 
– Nem mindenkit, ha szólhatok a magam nevében – hangoztatta a tudós, s közben végre nekilátott, hogy megkeverje a hatvannyolc lapból álló, vastag paklit. – Az én érdeklődésem merőben tudományos természetű. Mihez kezdenék a világi javakkal? Egyet magának, egyet magának, egyet magának, egyet magának, és egyet nekem. Egyetmagának, egyet magának, egyet magának... 
– Akkor igazán jó helyen jár! – nevetett Vett Fori, és felvette a lapjait. – Itt biztos nem talál világi javakat! Voltaképpen mi a fenét csinál itt? Mi nem rendeltünk antropológust magunknak. 
Phuna örmester rágyújtott a soron következő cigarettájára, és keserűen így szólt: 
– Látni akarja, hogyan él a társadalom másik fele, ezért van itt. Vetettem egy pillantást a papírjaira. A gazdagok között élő szegények életét tanulmányozza – és jókora jövedelmet húz érte, ha már világi javakról esett szó. Mi vagyunk a kísérleti alanyai, ő pedig... 
– Kérem, kérem, kedves barátom, semmi oka nincs rá, hogy sértve érezze magát! Én csupán megpróbálom tökéletesíteni a világmindenséggel való kapcsolatunkat. És ki tudja, talán itt megtudok valamit, ami segíthet nekünk a jövőben, nemcsak maguknak, hanem mindnyájunknak, ahogyan... 
Vett Fori, Arun Feb és T. Lund Phuna szinte egyszerre vágtak a szavába. 
– Nekü	nk csak ne tegyen szívességeket, jó? 
– Nekem viszont tehet – javasolta Lando, mikor a hirtelen beálló csend már kezdett kínossá válni. – Meséljen nekem egy kicsit erről a kincsről! És adjon még egy lapot. 
Új téteket tettek, új kártyákat osztottak ki. Lando, aki teljesen elvesztette az érdeklődését az egyre kisebb tétekben folyó játék iránt, szórakozottan nézte a kezében lévő lapokon a számok és az ábrák átalakulását. Az antropológus előadására viszont sokkal jobban figyelt. 
– A tokák a Rafa-rendszer primitív bennszülöttjei. Amint azt Feb segédfelügyelő az imént olyan meggyőzően ecsetelte, a tokák meg a gyarmatosító telepesek különösebb összezördülések nélkül élnek a régi sharuk romépületei között. Ezek óriási építmények, amelyek a bolygó lakható felületének csaknem minden négyzetkilométerét elfoglalják. Száz kredittel emelem, és terítek. 
Arun Feb a fejét csóválta, de kivett két ötvenkredites chipet az előtte lévő, egyre zsugorodó halomból, és középre lökte őket. Vett Fori undorodva lecsapta lapjait az asztalra, a cigaretta mellé, amit még mindig nem gyújtott meg. 
Phuna ötven kredittel emelt. 
– Igen, de a Rafa-rendszerben az a legfontosabb, hogy ott termesztik az életkristályokat. 
És megsimogatta a kis drágakövet, amit vékony láncon, aranykeretbe foglalva hordott hájas nyakában. 
Whett bólintott. 
– Az ön számára talán igen, jó őrmesterem. Való igaz, hogy az életültetvényekről begyűjtött kristályok a kolónia fő exportcikkei. Engem azonban kizárólag a tokák legendái érdekelnek, mindenekelőtt azok, amik a szellemhárfáról szólnak. Hangsúlyozni szeretném, hogy jól megfizetik az érdeklődésemet. 
Lando kurta pillantást vetett a lapjaira, és látta, hogy az érme királynőt, a bot hármast meg a kard négyest tartja a kezében. Belökte középre a szükséges összeget, és a hármas lap abban a pillanatban amfora ötössé változott: összesen huszonhárom. 
– Szabak! 
Bekasszírozta az aznapi este legnagyobb nyereményét. 
– Szellemhárfa? – kérdezte. – Az atomokra, az meg micsoda? 
Ottdefa Whett elfintorodott, és Lando elé csúsztatta a kártyacsomagot. 
– Ó, csak a bennszülöttek egyik nevetséges babonája. Állítólag egy rég elveszett, mágikus zeneszerszám, amivel a tokák vészhelyzet esetén szólítani tudják a sharukat, akikkel sajátos módon azonosítják magukat. Ez furcsa, mert a tokáknak ugyanúgy nem lehet kapcsolatuk egy többmillió évvel ezelőtt virágzott civilizációval, mint az embereknek a dinoszauruszokkal... 
– Én láttam dinoszauruszokat – szólt közbe Arun Feb. – A Trammis III-on. 
A Trammis III óriáshüllői galaxis-szerte híresek voltak, a segédfelügyelő bejelentését kuncogás fogadta. 
– Én azonban azt hiszem – mondta Lando, miközben megkeverte a paklit, kiosztotta a lapokat, és az induló tétre várt –, hogy magának megvan ezzel kapcsolatban a saját elmélete – Most, hogy a szó ilyen mesés kincsekre terelődött, kissé felélénkült a játékosok kockáztatókedve, Vett Forit és a beosztottját kivéve. – Nagy fáradtságába kerülne, ha beavatna minket? 
Az antropológus úgy nezett rá, mint akinek ez egyáltalán nem kerülne nagy fáradságába, még akkor sem, ha csupasz talppal álldogálna egy jégtömbön, és valaki lángszóróval ondolálná a frizuráját. 
– Nos, uram, a romok ugyan az egész rendszerben megtalálhatók, azonban kivétel nélkül mind hermetikusan le van zárva. Bejáratnak sehol nem bukkantak a legcsekélyebb nyomára sem. Merem állítani, hogyaz első ember, aki behatol ezekbe az épületromokba, egy többmillió éves, a miénket messze felülmúló kultúra kincseit fogja ott találni. Nyíltan bevallom, hogy magam is megpróbálkoztam vele néhányszor. Csakhogy a romok nemcsak hermetikusan el vannak zárva a külvilágtól, hanem ráadásul valami elpusztíthatatlan fémötvözetből készítették őket. Egyetlen általunk ismert szerszám vagy energiamező sem képes még megkarcolni sem őket. Ötszáz, és terítek. Őrmester úr? 
A rendőr vonakodva ötszáz kreditet lökött középre. Lando szelíd ámulattal nézte az összeget, és megemelte százzal. 
– Szabak! 
Hmmm. úgy látszik, lassan tisztázódnak a dolgok. Időközben csaknem kétezer kreditet nyert. Harmadjára is megkeverte a kártyát, és azon törte a fejét, milyen lehetőségek várnak egy szerencsejátékosra a Rafa-rendszerben. Az ötlet csábítónak tűnt: a rendszer csak pár fényévre volt, és ha Lando jól emlékezett, lennie kellett ott egy alaposan felszerelt, nagy űrkikötőnek – ami azt jelenti, hogy segítséget kaphat a leszálláshoz. A Millennium Falcon még teljesen idegen volt neki. Ha nem lett volna reménytelenül tehetségtelen pilóta és asztrogátor, most a Dela-rendszerben kártyázna. Ám a hosszú, bonyodalmas út és a közismerten nehéz leszállás egy aprócska hegyszirten elriasztotta őt, a jól megalapozott híresztelések dacára, amik dús nyereményekkel kecsegtették a hivatásos hazárdjátékosokat, igen kellemes környezetben. 
A Rafa ezzel szemben... 
A harmadik és a negyedik játszmát is megnyerte, s ezzel már ötezer-ötszáz kredit tornyosult előtte. A csábító kilátások bátorrá tették, már a hőséget is alig érezte. 
– Izé, Calrissian kapitány... 
Már megint Whett volt az. Ő volt az egyetlen, akinek az ugrásszerűen növekedő tétek ellenére sem ment még el a kedve a beszélgetéstől. 
– Igen? – kérdezte Lando, miközben megkeverte a kártyát, és osztott. 
– Nos, uram, én... szóval, nehézségeim támadtak, ami az anyagi fedezetet illeti. Tudja, már túlléptem azt az összeget, amit ma estére engedélyzetem magamnak, és... 
Lando csalódottan hátradőlt a székében, és rágyújtott egy újabb szivarkára. Nem lett volna szabad arra számítania, hogy éppen egy cingár akadémikus kontójára fog meggazdagodni. 
– Túl sokat utazok ahhoz, hogy hitelezhessek másoknak, Ottdefa. 
– Ezzel teljesen tisztában vagyok, uram, és éppen ezért szeretném megkérni... szóval, milyen értékben tudna beszámítani egy másodfokú Multiphasic robotot, ha szabad kérdeznem? 
– Szabad – felelte a szerencsejátékos ridegen. – Harminchét mikrokredit és egy használt jegy egy utasszállítóra. Én nem vagyok kereskedő, kedves Ottdefa. 
De van még egy lehetőség: bérelhetne egy asztrorobotot, hogy eljusson innen a Rafa-rendszerbe... vagy ahová akar. Még egyszer belegondolt. Egy másodfokú robot nem lenne rossz csere. Talán feleannyit ér, mint az űrhajója. Az adott körülmények között. 
– Jó, ha ragaszkodik hozzá, akkor egy kilokredit – és egy mikróval se több! Áll az alku? 
A professzor gyilkos pillantást vetett rá. Kinyitotta a száját, hogy alkudozni kezdjen, aztán észrevette Lando eltökélt tekintetét, és bólintott. 
– Tehát egy kiló. Amúgy sem tudnám mire használni. Segítenie kellett volna nekem, hogy behatoljak a sharu-romokba, és... 
– Kér még egy lapot, Fori felügyelő? – vágott a szavába Lando. 
– Kiszállok, túl drága lett nekem ez a játék, azonkívül pedig tizenöt perc múlva kezdődik a műszak. 
Ugyanez volt a helyzet Arun Febbel is. A játszma végéig még az asztalnál maradtak, és kárörvendőn nézték, hogyan veszítenek a többiek. 
Osuno Whett ezzel szemben feltette az egész kölcsönbe kapott ezrest, talán azért, mert a játszma feladására akarta kényszeríteni Landót. Phuna őrmester segített neki. A chiphalom egyre növekedett az asztal közepén, mert a szerencsejátékos elfogadta a téteket, sőt még meg is emelte őket. Végre maga mögött akarta tudni ezt a játékot, így vagy úgy. 
Önmagának egy kard kettest és egy érme négyest osztott, aztán vett még egy lapot, mivel az ellenfelei is így cselekedtek. A következő pillanatban a négyes bot hármassá változott, az új kártya pedig, ami eredetileg bot kilences volt, átalakult bohóccá. 
– Szabak! – kiáltotta Lando diadalittasan. Besöpörte a középen tornyosuló pénzhalmot, és egy pillantást vetett az üres filcbevonatra Whett és Phuna előtt, a jelekből ítélve a játék véget ért. – Hol vehetem át a robotot, Ottdefa? Azonnal szükségem van rá a navigá... 
– A Rafa IV-en, kapitány. Otthagytam, és rábíztam egy raktározó cégre, hogy adják el vagy küldjék utánam... ejnye, uram, kérem, csillapodjék! Itt van a hivatalos adónyilatkozat, amin fel van tüntetve az értéke. Magával viheti, vagy felhasználhatja újraeladásra. 
Lando felállt, és egy pillanatra – egy egészen röpke pillanatra – megfordult a fejében, hogy erőszakhoz folyamodik. Az első gondolata az volt, hogy átverték, mint valami zöldfülű kezdőt. A második az, hogy díszes deréköve alatt egy kicsiny, ám annál hatásosabb fegyver lapul. Harmadjára az jutott eszébe, hogy ez a lépés az életébe kerülhetne, de az is könnyen előfordulhat, hogy hátralévő napjait valami földalatti tömlöcben töltené el ezen a feneette sárgolyón. 
Negyedik gondolatra nem maradt ideje. 
– Egy pillanat, fiam! – mondta az őrmester, és megragadta Lando karját. – Csak nyugalom. Elvégre barátok vagyunk – Szabad kezével az iratokra mutatott, amiket Whett feléje nyújtott. – Az Ottdefa hitelképes, méghozzá egészen... hé, ez meg mi? 
Lando érezte, hogy valami kicsit, kereket és hűvöset csusztatnak a ruhaujjába. 
Ugyanabban a pillanatban nezett le rá, amikor Phuna újra előhúzta a tárgyat, és felnyögött. Lapos, kerek, körülbelül másfél centi vastag fémkorong volt. Lando nagyon jól tudta, mire való, bár ő maga sohasem használta. 
– Egy csippantó! – kiáltotta felháborodottan az őrmester. – Egész idő alatt egy csippantó volt a ruhaujjában! Úgy manipulálta a kártyákat, ahogy akarta! Nem csoda, hogy... 
Osuno Whett iszonyatos rikoltással Landóra vetette magát. Az aszteroid alacsony gravitációjának hála, szó szerint átrepült az asztal fölött. Amikor azonban a szikár alak félúton járt, egy foltos munkáskabát borult a fejére, amit négy csontos ujj követett: Feb jobb keze. Tompa puffanással sújtott le Whett tarkójára. A durva szövésű kabát alól fojtott nyikkanás hallatszott. 
– Ki innen, fiú! – ordította Feb. – Láttam, amikor Phuna a ruhaujjadba csúsztatta a csippantót! 
A rendőr magasba emelt ököllel rontott Febnek. Vett Fori a jelek szerint bízott a segédfelügyelője ítélőképességében, és tudta, hogyan lehet kihasználni a súlytalanságot. A legközelebbi tömör tárgy után kapott – ami jelen esetben az antropológus bevert feje volt –, és teljes erőből az izzadó rendőr homlokához vágta. 
Phuna szeme kifordult, lassan összeroskadt, és elterült a földön. Fori még nem engedte el Whettet, előbb kitépte az iratcsomót ernyedt ujjai közül. 
– Fogd, és tűnj el az Oseonról, Lando! Majd beszélek Phunával, ha magához tér. Sunyi alak, de nem őrült. Azonkívül nekem dolgozik – legalábbis elméletben. 
Lando rövid, ám eseménydús pályafutása során nem ez volt az első ilyen eset. Az azonban még sosem fordult elő, hogy azok segítettek neki meglépni, akiket kiforgatott a pénzükből. Váratlanul elöntötte a hála, és azzal a balsejtelemmel, hogy ezt később még nagyon meg fogja bánni, visszatette a nyereményt az asztalra, közvetlenül az eszméletlen Ottdefa mellé. 
– Mit merészelsz? – mordult föl Vett Fori. – Azt akarod, hogy azt higgyük, tényleg hamisan játszottál? 
A háta mögött Arun Feb egy rozsdamentes nemesacél korsóval ütlegelte Phuna fejét – bong, bong. Aztán egy pillanatra abbahagyta ezt a szórakoztató ténykedést, felnézett Landóra, és helyeslőn bólintott. 
A szerencsejátékos elvigyorodott, búcsúzóul szótlanul kacsintott egyet, és kiszaladt a helyiségből. Húsz perccel később a Millennium Falcon fedélzetén volt. Mellette egy asztrorobot állt, amit még sietve kibérelt magának útközben. Újabb tíz perc múlva kimanőverezett űrhajójával az ekliptika síkjáról. Teljes meghajtásra kapcsolt, úgy indult el az Oseon-rendszerből Rafa irányába. Ott Whett egész biztosan nem fogja keresni. 
Legalábbis remélte.

1. fejezet

Nem sokkal később már újra egy egészen rokonszenves és hódító külsejű Calrissian kapitány ugrott a Millennium Falcon hiperűrjáró teherhajó leszállórámpájára. 
Aranysujtásos pilótasapkáját rendkívül hatásos szögben tolta hátra a homlokára, az összképen azonban sokat rontott, amikor az első lépésnél beverte a fejét a zsilipajtó keretébe. 
– Aú... az Örökéletűre! 
Megtántorodott, és tőle lehetőleg feltűnésmentesen körülnézett, hogy látta-e valaki, aztán felsóhajtott. Szóval, az univerzum összes dobókockájára, mit is kell most ellenőrizne? 
Az irányítótorony nem fejezte ki magát valami udvariasan... 
"Mik azok a szörnyetegek a horpadt motorházadon, Em Falcon, vége?" 
Nos, bármik is legyenek, elárulhatták volna neki, nem lett volna muszáj rögtön fejtegetésekbe bocsátkozni arról, hogyan imbolygott be a hajójával Teguta Lusat űrkikötőjébe. Hogy a bolygó légkörébe történő belépésre nem feltétlenül kell büszkének lennie, azt maga is tudta. Talán hazárdjátékos volt, talán nagystílű szerencselovag, vagy ahogy ő szerette nevezni magát, kártyaművész. 
Jó pilóta semmi esetre sem. 
A homlokátráncolta, amikor eszébe jutott az asztrodroid, amit drága pénzért bérelt az Oseonon. Na ezt a számlát próbálja valaki behajtani rajta! 
Rálépett a hidraulikus rámpára – ezúttal jóval elővigyázatosabban –, átbújt a kis mentőkabin alatt (ami folyton egy túlméretezett patkómágnesre emlékeztette), és fél kézzel eltakarta a szemét. 
Motorház... motorház... A káosz nevében, mire gondolhattak ezek a... 
– Iíík! 
Ez Lando volt, nem az az undorító, hártyás lény, ami kívülről kapaszkodott a karmaival a hajótestbe. A szörny csak groteszkül csapkodott a szárnyával, és gonoszul meresztette rá a sárga szemét. Aztán erőtlenül karmolászni kezdte az űrhajó külső burkolatát. Nem volt hozzászokva a bolygók gravitációjához. 
Két undorító, hártyás lény! 
Négy! 
Lando felviharzott a rámpán, becsapta maga mögött a vészzsilipet, és berontott a vezérlőkabinba. A másodpilóta ülése hiányzott. A helyén a csillogó-villogó, teljesen használhatatlan, ötödfokú asztrodroid ült, és ostobán hunyorgott a jelzőfényeivel. 
– Jó estét, hölgyeim és uraim! – üdvözölte Landót a robot, bár az ablakokon vakítón áradt be odakintről a napfény. – Isten hozta önöket az Arleen luxusjacht fedélzetén, amely a csillagközi forgalomban az Antipose IX-től a... 
A fiatal szerencsejátékos ingerülten felmordult, rácsapott a robot kapcsológombjára, és leroskadt a pilótaülésre. Ez pontosan ugyanakkor történt, amikor az egyik lény kaparászni kezdett az ablakon, és rózsaszín csápjaival végleg elzárta előle a kilátást. 
– Torony? Halló, torony? Mi az ördög ez? 
Hosszú, kínos szünet következett. Aztán Landónak eszébe jutott valami. 
– Ja igen... vége! 
– Ezek mynockok, te negyedosztályú űramatör! Az orbitális pályán le kellett volna ráznod őket! Most megsértetted a bolygó karanténelőírásait, és egyedül kell elbánnod velük. Senki sem piszkolná be a kezét ezekkel a... 
Lando dühös horkantással kilépett a vonalból. Ha nem akarnak segíteni neki, akkor egyedül kell elintéznie a dolgot. Mynockok... ja persze: azok a szívós, mindent felfaló szörnyetegek, akiket nem zavar sem a légüres tér, sem az abszolút nullpont körüli hőmérséklet. A világűr patkányai, amik rátapadnak a gondatlan hajókra, általában az aszteroidövezetekben. 
Az egész Oseon-rendszer kizárólag aszteroidokból állt! 
A mynockok ezen a módon utaznak csillagról csillagra, bolygóról bolygóra, és többnyire... 
Ó, Istenem! Felpattant, megint beverte a fejét, ezúttal az ülése fölötti gyorsulásgátló konzolba – melyik idióta szerelte ezt ide? – és gyorsan, bár nem túl ügyesen átvergődött a hajtóműrészlegbe. Eszébe jutott ugyanis még valami: ha a mynockok bekerülnek egy bolygó gravitációs mezejébe, akkor rövid időn belül elpusztulnak... 
De csak miután szaporodtak! 
Az egyik mentőszekrényben talált egy szkafandert, aztán előásott valahonnan egy állítható porlasztójú gőzsugártömlőt. Elhelyezkedett a vastagon zsírozott szkafanderben – közben rettentő sajnálkozással gondolt a mályvaszínű selyemuniformisára –, csatlakoztatta a tömlőt a reaktor vízhűtörendszeréhez, kinyitotta a felső csapóajtót, és kimászott a külső burkolatra. A tömlő úgy tekergett a nyomában, mint valami hosszú kígyófarok. 
Az egyik mynock, amit nyilván az elkerülhetetlen csörömpölés vonzott a felső zsiliphez, már várt rá, nehéz, duzzadó spórazsákokkal és szemlátomást éhesen. 
Kimondottan ronda volt, körülbelül egy méter hosszú; a szárnya, mint a denevéré, a potroha, mint a darázsé, a méregfogai, mint a... 
– Iíík! – Ezúttal a mynock volt az. 
Elindult Lando irányába. A hasán lévő szívókoronggal tapadt a hajótestre. A mynockoknál csak egyvalami csúfabb, gondolta Lando, mégpedig a lárvák, amiket a bolygók felszínén raknak le. Hátraugrott, amikor egy karmos szárnyvég feléje suhintott. A reakciója kissé esetlennek tűnt, ez azonban inkább a szokatlan környezeten múlt, semmint az ügyesség hiányán. Megnyitotta a tömlőcsapot, és lefecskendezte a szörnyet a Falcon vízhűtörendszerének forró gőzével. 
A mynock rikoltozott és csapkodott, ahogy leolvadt róla a hús, és láthatóvá vált alatta a csontokat helyettesítő tüskeváz. Hamarosan azonban a tüskék is szétfolytak, lecsorogtak az íves hajóburkolaton, és lecsöpögtek a leszállópályára, ahol semmi nem maradt belőlük, csak egy nyálkás tócsa. 
Lando valami zajt hallott maga mögött. 
A sisak miatt nem látott oldalra, úgyhogy csak az utolsó pillanatban sikerült a tömlő fémvégét a második mynock szélesre tátott szájába dugnia. A szörnyeteg rohamos gyorsasággal felpuffadt, majd szétrobbant. Lando sietve befújta saját magát is a forró gőzzel, hogy letekrítsa a szkafanderéről a szerves maradványokat, aztán zordan tovább cammogott, és sorra egymás után végzett hét undorító lénnyel. 
– Nem rossz, haver! – károgta az irányítótorony a sisakrádiójában, amikor a légzsilipen keresztül visszamászott az űrhajó belsejébe. – Használati utasítást nem adtak, amikor megvetted ezt a szemétrakást? Vége. 
Szemétrakás? 
Az egyetlen szemétrakás a közelben, gondolta Lando, miközben verítékezve becsukta maga fölött a csapóajtót, és visszarakta a helyére a gőzsugártömlőt, az az idióta bérelt robot ott elől. Ettől támadt egy jó ötlete. 
– Halló, torony! – fuvolázta valamivel később a pilótaülésről, miután kihámozta magát a védőruhából, és alaposan megmosakodott. – Csak említeni szeretném,hogy ez a büszke jármű már többször tette meg rekordidő alatt az utat ehhez a nevetséges sárgolyóhoz. 
Régebben. Legalábbis ezt állította a szabak-asztal mellett a volt tulajdonos, miközben nyakra-före veszített, hogy feljebb srófolja az ütött-kopott szállítóhajó értékét. Lando bérelt robotja azonban megközelítőleg sem tudta kihozni a járműből a beígért sebességet. 
Valószínűleg valami trükk volt a dologban. 
– Azonkívül – folytatta Lando –, most már tudom, hogyan kell bánni ezzel az óriásbébivel. Nem érdekel véletlenül valakit odaát egy szinte vadonatúj asztrorobot? 
– Nincs szerencséd, Millennium Ef. Az oseoni bérbeadónak itt ugyan nincsen telephelye, de a szerződés az szerződés. A robotot expresszpostával vissza kell küldened. Drága móka. Vége. 
 
A dolgok nem is alakultak olyan rosszul, mint tartott tőle. 
Lando közönséges postahajóval küldte vissza a robotot, miután összehasonlította a pótlólagos bérleti díjat a szállítási költségekkel. Már leszállt az este, mire végzett ezzel az üggyel is, meg a hivatalos papírmunkával, amely mindenütt létezik, ahol a "civilizált" jelző még bóknak számít. 
Most pedig lazítani fog. 
Erre szüksége is volt a hosszú utazás után azzal a szenilis robottal. Megsimerkedik egy kicsit a környékkel. Ez számára azt jelentette, hogy kijelöli a vadászterületét, és felkutatja azokat a biztos bevételi forrásokat, amiket más emberek furamód hazárdjátéknak tekintenek. 
Holnap reggel pedig gondja lesz az üzletre is. 
A Rafa-rendszer három dologról volt híres: elsősorban az életkristályokról, másodsorban a hatalmas ültetvényekről, amiken termesztették őket, harmadsorban pedig a sharuk által hátrahagyott kolosszális épületekről, amiket "romoknak" hívtak ugyan, de tökéletesen épek voltak. 
A kristályok nem voltak különösebben érdekesek – feltéve persze, ha az embert hidegen hagyja, hogy négyszeresére tudják növelni az élettartamát. Méretük a gombostűfejnyitől az öklömnyiig terjedt, és állítólag serkentették az intelligenciát is (továbbá megóvtak az öregkori elbutulástól), illetve szép álmokat hoztak, ha az ember a testén viselte őket. 
Kizárólag a Rafa-rendszer tizenegy bolygóján, a hozzájuk tartozó holdakon, valamint a megfelelő légkörrel rendelkező aszteroidokon lehetett termeszteni őket. 
Az ültetvények csaknem ugyanilyen híresek voltak – megközelítőleg azon a szinten, mint a guillotin, a gázkamra, az idegkínzás és az elektromos szék. A termelés automatizálása lehetetlennek bizonyult – a kristályaratás fáradságos robotmunka volt. 
Ennek ellenére kifizetődött az ültetvényeseknek, mert az olcsó munkaerő kiapadhatatlan forrásával rendelkeztek. Pontosabban szólva két forrásával: a Rafa-rendszer szubhumán bennszülöttjeivel, és a többi naprendszer köztörvényes, illetve politikai rabjainak millióival. 
Mert a Rafa mellesleg fegyenctelep is volt, ahol az életfogytiglani ítélet a biztos halált jelentette. 
Ezt minden iskolásgyerek tudta a civilizált univerzumban – legalábbis az a törpe kisebbség, amely még lelkesedni tud az ilyen apró részletekért, tűnődött Lando, miközben lezárta éjszakára a Falcont. Aztán a még meleg aszfalton elsétált az űrkikötőt körülvevő védőmezőig. Onnan valami tömegközlekedési eszközzel akart Teguta Lusatba utazni, az egész rendszert átfogó gyarmatállam legnagyobb településére. 
Az út mellett egy rettentően öreg férfi támaszkodott rözseseprűjére; csak egy foltozott ágyékkötőt viselt. Mikor Lando elhaladt mellette, unottan felnézett, aztán ismét lesütötte tekintetét, és minden különösebb cél nélkül tovább tologatta az aszfalton a száraz avart meg a port. 
A lenyugvó nap bizarr árnyékokat vetett a tarka, idegenszerű alakzatokra, amik mindenütt ott voltak, amerre csak nézett az ember: az előtérben, a háttérben, a horizonton. Piramisok, kockák, hengerek, gömbök, hiperbolák – mindez a legkülönfélébb színekben. Ezeknek a monumentális alkalmatosságoknak a legkisebbike is messze magasabb volt, mint a legnagyobb, értelmes lények által emelt épület bárhol a galaxisban. Az pedig, amit itt városnak hívtak, szégyenkezve húzta meg magát a "romok" között húzodó folyosókban és zugokban. 
Lando a derült, csillagos ég alatt felszállt a légpárnás buszra. A második legjobb egyennadrágját viselte, amely kék selyemből volt, és kibuggyosodott térdig érő, banthabőr csizmája fölött, s puha, fehér anyagból készült, merevített gallérú köpenyt meg sötét selyeminget vett fel hozzá. Veretes övében elegendő kredit lapult egy közepes szintű játékhoz – meg a kis, ötlövetű sugárpisztoly, az egyetlen fegyvere. Akik nagyobb fegyvert hordanak, hajlamosak inkább azzal gondolkodni, mint a fejükkel – ez volt Lando egyik rövid, ám találó megállapítása. 
Egyedül volt a buszban, úgyhogy kényelembe helyezte magátaz ülésen. Nem volt biztos benne, hogy tetszik neki a kilátás. A gyéren csordogáló forgalom kerekes, légpárnás és antigravitációs járművekből állt. A gyalogosok az épületek közötti keskeny, piszkos járdákon közlekedtek, és Lando felfedezte, hogy sokan közülük hasonló öltözéket viselnek, mint a seprűs öregember az űrkikötőben. Talán szabadult fegyencek, akik letöltötték a büntetésüket. A busz surrogva befordult Teguta Lusat központjába. Lando kifizette a kormánynál ülő robotot, kiszállt, és a lábaira bízta magát. 
A település olyannak hatott az ősrégi, mesterséges hegyek között, mint egy frissen széttúrt hangyaboly. Bármennyit költöttek is a városkép szépítésére (valószínűleg nem sokat), nevetségesnek tűnt az épületek fölé tornyosuló, óriási, tarkán csillogó monstrumokhoz képest. Az utcák keskenyek és kanyargosak voltak, a lakóházak, irodák és üzlethelyiségek pedig porszemekként sorakoztak a titáni falak mentén. 
Lando bemasírozott a legkevésbé lepusztult csapszékbe. A megszokott vendégkör fogadta. 
– Rakományt keres, kapitány? 
Az "Ůrhajóspihenő" csaposrobotja éppen egy poharat törölgetett. Többszáz világ palackjai és üvegei csillogtak csábítóan a félhomályban. A vendégek beszélgetése – vacsoraidő lévén nem voltak sokan, mert a Rafa IV amolyan családi világnak számított – egyhangú, érthetetlen mormogással töltötte be a helyiséget. 
Lando a fejét rázta. 
– Kár, kapitány. Miben lehetek a szolgálatára? 
– Adj valami erőset! – felelte Lando. Szinte gyermeki örömet érzett, amiért a csapos azonnal felismerte benne az űrhajóst. A robot pesszimizmusa azonban nyugtalanította. 
Ez a gyarmat egészséges, terjeszkedő világ volt, folyamatosan növekedő exportmutatókkal. 
– Retsát, ha van. 
Az egyik sarokban mintha ugyanaz az ágyékkötős öreg támaszkodott volna ugyanarra a seprűre. 
– Azonnal, kapitány – Pohárcsörgés. 
Lando hátat fordított a csaposnak, rákönyökölt a pultra, és hátravetett egy kérdést a válla fölött. 
– Van a közelben valami hely, ahol egy jó fiú el tudna kicsit szórakozni? – A legjobb telepes akcentusát vette elő – ha az ember egy isten háta mögötti városkában találja magát, tanácsos úgy tenni, mintha ő még rosszabb helyről jönne. – Most érkeztem az Oseonról; az egész estém szabad. 
– Mennyire szabad? – Az optikai lencse behatóan mustrálta Landót. – Itt van például az utcán nem messze Rosie Szalonja. Kedves hely. Csak a nagy neonfeliratot kell figyelnie bal felől... 
Lando megrázta a fejét. 
– Talán később. Most inkább egy kis játékhoz lenne kedvem... esetleg egy parti szabakhoz. A fiúk odahaza azt mondják, nem játszom rosszul. 
A robot fémarca mozdulatlan maradt, hangjából azonban cinizmus csendült ki, miközben úgy tett, mintha elgondolkozna. 
– Hát, uram, nem is tudom... 
Lando kétszeres árat kínált neki a retsáért. 
– Lehet, hogy tudok valamit... Hiába, az adattárolóm már nem a régi, és... 
Lando még egy chipet tett a pultra. 
– Ez elég lesz a feltöltésére? 
A chip mintha szertefoszlott volna a levegőben. 
– Maradjon itt, kapitány! Helyezze magát kényelembe. Azonnal jövök. 
A csaposrobot szinte ugyanolyan gyorsan tűnt el, mint pár másodperccel azelőtt Lando pénze.

2. fejezet

Az újdonsült űrpilóta és hajótulajdonos éppen belekortyolt az italába, kinézett magának egy sötét színű, nehéz, mesterséges fából készült asztalt, leült mellé, és gondosan elsimította nadrágján a ráncokat, amikor megjelent egy új alak. Magas, hullaszerű, csaknem emberi külsejű lény volt, és tarka pöttyökkel díszített, bő ruhát viselt. A pöttyök egyáltalán nem illettek narancssárga szeplős képéhez. 
– Engedje meg, uram, hogy bemutatkozzam: én vagyok ennek a létesítménynek a 
tulajdonosa. 
A lény megsimogatta a bajszait – kettő is volt neki a felső ajka meg az orra között húzódó széles területen –, helyet foglalt egyszéken Lando balján, és rágyújtott egy hosszú, zöld cigarettára. Az ifjú hazárdjátékos kajánul megállapította magában, hogy a fickó voltaképpen egyáltalán nem mutatkozott be. 
– Fülembe jutott – mondta az idegen –, hogy ön érdeklődik bizonyos tudományos elméletek iránt, amik a valószínűségszámítással kapcsolatosak. 
Lando már kezdett kíváncsi lenne, hogyan fogják ezúttal megközelíteni a témát. Magabiztos vigyorral hátradőlt, teljesen beleélve magát az öntudatos vidéki tahó szerepébe, a lábát felrakta a jobboldali székre, és sokatmondóan kacsintott. 
– Az érdeklődésem merőben tudományos jellegű, barátom. Hivatásomat tekintve űrpilóta vagyok, asztrogátor, ezért csak természetes, hogy foglalkoztat a dolog. Mindenekelőtt a hatvannyolcas szám kombinációs és permutációs lehetőségei izgatnak, két konstans tényezővel. Öt lehetőség kiszámíthatatlan. 
– Ááá... szabak – A csapszék tulajdonosan hosszút szippantott a cigarettájából, majd kényelmesen kifújta a narancssárga füstöt. – Azt hiszem, haladéktalanul felvehetjük önt az... izé... kutatói közösségünkbe. – Szünetet tartott, mintha kínosan érintené, amit most mondania kell. – Előbb azonban, kapitány... nos, egy jelentéktelen apróság: ha megadná a hajója nevét, természetesen csak azonosítási célzattal. Akad itt néhány diktatórikus, tudománygyalázó ellensége a szabad kutatásnak... 
– Páncélsisakkal és sugárvetővel, mi? – nevetett Lando. – Millennium Falcon, tizenhetes leszállópálya. Engem Calrissiannak hívnak, Lando Calrissiannak. 
A csapszék tulajdonosa zongorázni kezdett a szokatlanul torz csuklójára szíjazott miniszámítógép billentyűzetén. 
– Megtiszteltetésnek veszem a társaságát, Calrissian kapitány. És úgy látom, több mint elegendő tőkével rendelkezik, hogy támogathassa a mi kis szerény... izé... kutatási alapunkat. Lenne szíves követni? 
 
Ezek a helyek az egész galaxisban ugyanolyanok, gondolta Lando. Egy kis hátsó szoba, smaragdzöld filcbevonat az asztalokon, mélyen lelógó lámpás, füsttel terhes levegő. A viszonylag becsületes játéktermekben a ház és a rendőrség százalékot kapott minden nyereményből. A tulajdonos beszélgetése Landóval csak azt a célt szolgálta, hogy ellenőrizze a fizetőképességét. Az egyes rendszerekben csupán a levegőben úszó füstcsíkok összetétele különbözött, és még az sem annyira, amennyire az ember gondolta volna. Az űrhajójával Lando időközben már úgy-ahogy megtanult bánni. Az aszteroidbányászatról és az életkristálytermesztésről ezzel szemben semmit nem tudott. 
Itt viszont – bárhol is legyen az az "itt" – otthon érezte magát. 
Helyet foglalt az asztalnál. 
Rajta kívül még három játékos ült ott, a helyiséget pedig egy maroknyi kibic töltötte be, ezeket azonban a jelek szerint jobban érdekelte az italuk, mint a játék. Lando pár kreditet rakott a zöld filcre. Kiosztották a lapokat. A kard ászt kapta, az amfora négyest meg a kitartást, ami mínusz nyolcat ért. Ez összesen tizenegy volt. 
– Még egyet – mondta Lando színteleneül. A bot hetest kapta, ami azonnal eltűnt, s 
helyét az érme király foglalta el. 
– Szabak! Istenem, csak nem ez a kezdők híres szerencséje? 
Még az izgatott hanghordozást is engedélyezte magának, amikor maga elé húzta a kis pénzhalmot, majd felkapta a paklit, hogy megkeverje. 
A következő három játszmát előre megfontoltan elveszítette. 
Nem volt könnyű. Két alkalommal teljes huszonhárom pontot kellett elszórnia. Talán harmadjára is ezt kellett volna tennie, amikor már tizennégy pontot tartott a kezében, és imádkozott, nehogy a lapok megváltoztassák az értéküket. 
Az ellenfelei azt hitték, hogy végre itt az igazi. 
Itt is volt – csakhogy másképp, mint ahogy azt ők gondolták. Egyike volt ez azoknak az estéknek, amikor az ifjú hazárdjátékos úgy érezte, mintha tetőtől talpig szerencséből lenne összegyúrva, és zsúfolva volna sistergő elektronokkal meg szubnukleáris tűzzel. 
Lassan emelte a téteket, nehogy elriassza a partnereit, és a kisebb játszmákat mindig elvesztette, hogy aztán lassan, de folyamatosan nyerni kezdjen. 
Az ital ingyen volt, a tulajdonos figyelmességeként. A csapszéket ugyan "Ůrhajóspihenő"-nek hívták, ám legalább két játékos helybéli volt; valószínűleg megosztoztak az űrutazóktól bekasszírozott nyereményen a tulajdonossal. Ugyanaz a pohár retsa, amivel Lando az estét kezdte, most friss jégkockákkal díszítve állt a jobb könyöke mellett. 
– Szabak – suttogta Lando, és lecsapta a három lapot az asztalra, a képes felükkel felfelé. Klasszikus leosztás volt: a bohóc, a nulla pontot érő főkártya, meg a bot kettes és a bot hármas – ez automatikusan huszonhármat jelentett. 
– Ezzel kiürültek az üzemenyagtartályaim – horkantotta a szemben ülő játékos. Alacsony, tésztaszerűen képlékeny lény volt, lágy, bíborszínű bőrrel. Akárcsak Lando, ő is űrhajóstiszti egyenruhát viselt. A hűvös esti levegő ellenére a homlokán kiütközött a veríték. – Hacsak nem érdekli magát egy kis rakomány életkristály. 
Lando megrázta a fejét, és kisimított egy ráncot a ruhaujján. Előbb egy viharvert teherhajó, aztán egy robot, amit még nem is látott, most megegy rakományra való probléma a helyi hatóságokkal. 
– Sajnálom, barátom, de vagy készpénzt, vagy semmit. Az üzlet, az üzlet – a szabak pedig szabak. 
Az ügyetlen (bár szerencsefia) amatőrnek ez a hirtelen átváltozása kemény profivá alaposan meglepte legalább az egyik játékost az asztaltársaságból. Egy indás, asszimetrikus növénylény volt az, aki egy olyan rendszerből származott, amelyiknek az ifjú hazárdjátékos már elfelejtette a nevét. Az asztalra tette három, levelekkel ékes kezét – Lando úgy találta, hogy a zöld szín különböző árnyalatai egyáltalán nem illettek egymáshoz rajta –, és gurgulázni kezdett egy elektronikus tolmácsgépből, amit göcsörtös törzsére erősítve hordott. 
– Arrr, kapitányhajóságod, legyen már sportember! – Majd virágokkal koszorúzott arcát a kis technikus felé fordította. – Nemlegesség rossz gondolatokat ad ennek az embernek. Értékes szállítmány, ellentmondásostalanság. 
A harmadik játékos, egy ferde szemű, szke nő, akinek hüvelykujj nagyságú életkristály lógott a nyakában, helyeslőn bólintott. 
– Persze, Phyll – felelte Lando, nem is figyelve a nőre. – Ahhoz a kitűnő tolmácsgéphez is így jutott, amit visel – egy parti szabakon nyerte valakitől? 
A növénylény összerezzent. 
– Ezt hogyanvalóan érti? 
– Igyekszem odafigyelni, de így is csak nehezen. 
Szünetet tartott, és mégis fontolóra vette az ajánlatot. Egy hazárdjátékos számára, különösen ha őszinte és sikeres, a jóindulat mindig fontos tőke. 
– Na jó, a káoszra! De csak most az egyszer, rendben? 
Az alaktalan fickó lelkesen bólintott; ennek ellenére csak két játszmáig maradt az asztalnál. Amikor elindult az ajtó felé, a tárcájába nyúlt, és átadott Landónak egy raktárjegyet meg néhány hivatalos iratot. 
– A rakományt a kikötőben találja, kapitány. Nagyon köszönöm a játékot. Maga igazi sportember, Calrissian kapitány,az univerzális entrópiára mondom! 
Lando előtt most körülbelül tizenhétezer kredit tornyosult, és alig hallotta a kis lényt, mivel azon törte a fejét, hogyan lehetne minél udvariasabban – és határozottabban – kiszállni a játékból. A nyereménye majdnem annyit ért, mint az egész Millennium Falcon. Fütyül ő a csillagközi fuvarozásra! Bajlódjon más a leszállási engedélyekkel meg a szállítmányozási papírokkal! Ő játékos! 
És ez mindenképpen jobb foglalkozás, mint mynockokat pucolni az űrhajókról. 
 
Nem sokkal éjfél után Lando odébb sétált pár háztömbbel, Teguta Lusat "legjobb szállodájához", ami a helybéliek szemében fényűzésnek számított. A csaposrobot ajánlotta neki. Fél kezét a zsebében lapuló krediteken tartotta, a másikat pedig a minifegyverén. Nem hitte, hogy Teguta Lusat olyan város lenne, de olyan fickók mindenütt akadnak. 
Mögötte a legszokatlanabb gépi lény csoszogott, akit valaha látott. 
– Vuffi Raa, gazda, másodfokú Multiphasic robot, szolgálatára! 
A szállítótársaság raktára pont útba esett a szálloda felé. A szerencsejátékosnak az az ötlete támadt, hogy most rögtön magával viszi a kártyán nyert robotot, akkor holnap reggel több ideje lesz. Most már nem volt biztos benne, hogy helyesen döntött. Vannak dolgok, amiket jobb, ha nappal pillant meg az ember. 
A robot körülbelül egy méteres volt, és Lando csípöjéig ért – a pontos méreteit nem lehetett egykönnyen megállapítani, mert öt csápját a legkülönfélébb szögekben tudta változó magasságba emelni. Leginkább egy éhező tengericsillagra hasonlított, öt hullámos csáppal, amik egyszerre szolgáltak kar és láb gyanánt, s egy asztalkányi méretű, ötszög alakú törzshöz voltak erősítve, melynek közepén egyetlen, lapokra csiszolt, piros szem izzott. Az egész szerkezet csillogó, simára polírozott krómötvözetből készült. 
Hihetetlenül ízléstelen, gondolta Lando. 
– Manapság a legtöbben elfelejtik – jegyezte meg, amikor a robot kimászott a raktárházban a tárolórekeszből –, hogy a "droid" szó az "android" rövidítése, ami "emberszerűt" jelent! 
A gép szinte eleven lény módjára nyújtózkodott hosszú, fémízületes végtagjaival, majd gondosan szemügyre vette kúpban végződő csápjainak hegyét. 
– Egyáltalán, milyen név az egy robotnak, hogy Vuffi Raa? Számod nincs? 
A gépezet alulról fölfelé végigmérte újdonsült gazdáját, miközben elhaladtak a szenilis éjjeliőr mellet, és kiléptek az automata üvegajtón. 
– A Vuffi Raa egy számot jelent, gazda, abban a rendszerben, ahol előállítottak – méghozzá a tervezőim pontos másaként. Bárcsak emlékeznék rá, merre van; tudnia kell, hogy idő előtt működésbe léptem a szállítórekeszemben, mert a hajónkat űrkalózok támadtak meg. Úgy tűnik, ez rossz hatással volt a programozott memóriámra. 
Csodálatos, gondolta Lando, miközben kinyitotta a szállodai szobája ajtaját. Egy repülésképtelen űrhajó meg egy emlékezetkiesésben szenvedő robot. Mivel érdemelte ki ezt a... Mindegy, tudni sem akar róla! 
A Hotel Sharu nem volt valami különleges, de ez számított a város legjobb szállodájának, és Landónak reprezentálnia kellett a "kuncsaftjai" (ő hívta őket így) előtt. Elgondolkozott: ezekben a mai időkben könnyen elképzelhető, hogy egy Vuffi Raahoz hasonló robotot annyiszor adnak-vesznek, veszítenek el és találnak meg, hogy a végén egy teljesen ismeretlen kultúrában köt ki. 
Vagy onnan származik, mint jelen esetben. Egyetlen értelmes fajról sem tudott, amely akár csak távolról is emlékeztetett volna Vuffi Raara. Valahogy remélte is, hogy sohasem lesz dolga ilyen lényekkel. De ez legalább olyan valószínűtlen, nyugtatgatta magát, mintha két fehér elefántot szolgálnának fel neki reggelire. 
Ami a Millennium Falcont illeti, útközben már döntésre jutott. 
A beszélgetés a játék folyamán szűkszavú volt, mint mindig. Egyvalami azonban már akkor nyilvánvaló volt, mielőtt elfogadta volna a kis lény ajánlatát. A kristályültetvényeken szakképzetlen munkaerőt alkalmaznak, a Rafa félidióta őslakóit – eltűnödött rajta, hogy fog-e találkozni egy ilyen lénnyel, amíg a bolygón tartózkodik, és ugyanarra a következtetésre jutott, mint Vuffi Raa tervezőinek az esetében –, akiket más rendszerekből származó fegyencek felügyelnek. Az egész vállalkozás a gyarmati kormányzat monopóliuma volt. 
Amennyire Lando tudta, a kristályok kereskedelmi forgalmazásával kizárólag az állami cégek foglalkozhattak (bárkik is legyenek azok); a független fuvarozók labdába sem rúghattak. Tehát jobb lesz, ha nem büszkélkedik túlzottan ezzel a rakománnyal. 
Na igen, elvégre olyan mindegy! Holnap úgyis el fogja adni. 
Az ajtó védőmezője halkan felzümmögött, és az ágy kibernetikus vendégszeretettel leereszkedett. Lando levetkőzött, és figyelmesen végignézte, ahogy az automata szekrény elrendezi a ruháit. Vuffi Raa felajánlotta komornyiki szolgálatait. A szükséges jártasságok be voltak programozva másodfokú robotagyába, amely körülbelül az emberi intelligencia- és érzelemszintnek felelt meg. 
Lando azonban elhárította az ajánlatot. 
– Már nagyon régóta nincsen szolgám, drága sokcsápos robotom, és a jövöben sem 
lesz szükségem rá. Attól tartok, hogy megint gazdát fogsz cserélni, méghozzá holnap kora reggel. Ne vedd személyeskedésnek, de jobb, ha hozzászoktatod magad a gondolathoz. 
A robot tisztelettudóan meghajolt. Keresett egy üres sarkot a szobában, és átkapcsolta magát arra a mozdulatlan, félig aktív üzemmódra, ami az automaták számára az alvást jelenti. A piros fényelhalványult, de nem aludt ki teljesen. 
Lando végignyúlt az ágyon, és felfedezetlen kincsekkel kapcsolatos ábrándok kezdtek rajzani az agyában. Természetesen nem az életkristály az egyetlen lehetséges rakomány, gondolta, amit erről a bolygóról magával vihet. A régi romokba állítolag nem lehet behatolni, ám az idegen faj, amelyik építette őket, az egész rendszert teleszórta kis, szállítható műtárgyakkal, méghozzá bőségesen. Talán egy múzeumot érdekelnének – mint ahogy azok a primitív szobrocskák és kéziszerszámok is, amiket a vad bennszülöttek készítenek. Fejlett múlt, elmaradott jelen – lenyűgöző ellentét. 
De az a kincs... 
És ha már itt tartunk, akad pár gyarmati árucikk is, ami számot tarthatna az érdeklődésére. Ez viszont azt jelenti, hogy az egész rendszert keresztül-kasul be kell kóborolnia, ha össze akar szedni belőlük egy maroknyit – ami hirtelen, gyors, sőt talán veszélyes fel– és leszállásokkal jár, intette magát Lando. 
Természetesen itt van még ez a dologa kinccsel... 
Nem. Az lesz a legjobb, ha az eredeti tervénél marad: keres egy vevőt a Falconra. Egy kis időre jó móka volt, hogy saját űrhajóval rendelkezett. Csakhogy ő nem volt igazi űrkapitány, és egy magánjacht fenntartása túl sokba kerülne. Azonkívül nincs is szüksége rá. És találnia kell valakit, aki jó árat ad Vuffi Raaért. Talán ugyanazt a bolondot, akire rásózza a hajóját. Aztán tízezer kredittel a zsebében eltűnne innét a legközelebbi személyszállítoval. 
Füttyentett egyet, és kikapcsolta a világítást, de aztán eszébe jutott még valami. 
– Vuffi Raa? 
Az alig hallható zümmögés felerősödött. 
– Igen, gazda? – A piros szem felfénylett a sötétben. 
– Ne szólíts gazdának, rosszul vagyok tőle! Nem tudsz véletlenül űrhajót vezetni? Mondjuk egy kisebb, átépített teherhajót? 
– Mint az ön Millennium Falconja? – Rövid szünet támadt, mialatt a robot átfutotta a tárolt programjait. - Hogyne, izé... akkor hogyan szólíthatom, uram? 
Lando befordult a fal felé, nehogy a robot lássa az arcára kiülő vigyort. 
– Ne túl hangosan, Vuffi Raa, és reggel kilenc előtt semmi esetre sem. Jó éjszakát! 
– Jó éjszakát, gazda! 
 
REEECCCCS! 
Az ajtó védőmezeje túltöltődött, ívesen behajlott, és beröpítette a szobába az ajtólapot, miközben a sarokvasak kiszakadtak a keretből. 
Lando pillanatok alatt felébredt. Mielőtt kitisztult volna a feje, fél lábbal ösztönszerűen lelépett az ágyról, és jobbjával az éjjeliszekrényre tett sugárpisztoly után kezdett tapogatózni. 
Az ajtó füstölgő roncsain keresztül négy egyenruhás alak rontott be, és egy sípszóval bekapcsolták a világítást. Testüket rugalmas mell- és hátpáncél védte. Vértezetükön a Gyarmati Véderő jelzése díszelgett. A kezükben csúnya, ijesztően nagy sugárvetőt szorongattak; a fegyverek csöve Lando hasára szegeződött. 
Lando gyorsan, de túlzott sietség nélkül visszahúzta a kezét az éjjeliszekrényről, nehogy félreértésekre adjon okot a mozdulata. 
– Lando Calrissian? – kérdezte az egyik sisakos alak. 
A hazárdjátékos pillantása a padlót borító műanyagszilánkokra tévedt. 
– Kínos lenne, ha azt mondanám, hogy téve...? Jó, jó, meggondoltam magam! Igen, tisztelt Akárki úr, én a hús-vér Lando Calrissian vagyok, aki forrón reméli, hogy továbbra is ebben a kiszerelésben maradhat. Mindig örülök, ha segítségére lehetek valakinek, különösen akkor, ha ennek az elbűvölő bolygónak a hatóságairól van szó. Mit tehetek önökért? 
A páncélos alak, aki a kérdést feltette, az ágy mellé lépett, de közben egy pillanatra sem fordította el Landóról a fegyver torkolatát. A társai azonnal elzárták az így keletkezett 
nyílást. 
– A Millennium Falcon szállítóhajó tulajdonosa, tizenhetes leszállópálya a Teguta Lusat csillagközi... 
– Pontosan. Én... 
– Pofa be! Le van tartóztatva. 
– Igazán örvendek, tiszt úr. Ha szabadna felhúznom a nadrágomat – persze csak akkor, ha ez nem jelent kellemetlenséget önnek! Minden kérdésre örömmel válaszolok, amit kegyeskednek feltenni nekem. Mert ez az én mottóm: mindig az igazat, a színtiszta igazat, és csakis az igazat mondani! Az ember ott segít a rendőrségnek, ahol... umpff! 
A nagydarab zsaru gyomorszájon vágta Landót a sugárvető csövével, amit hamarosan az ökle is követett. Egy másik alak a tehetetlen hazárdjátékos lábát kezdte ütlegelni. A maradék kettő megkerülte az ágyat, és a túloldalról gyürkőztek neki a módszeres verésnek. 
– Aú! Mondtam, hogy békésen... ááá! Én... uff! Vuffi Raa, segíts! 
A robot reszkető csápokkal kuporgott a sarokban. Hirtelen összegömbölyödött, és 
elernyedt. 
A fénye kialudt. 
Landóé is.

3. fejezet

Kövér. 
Kövér és csúnya. 
Kövér és csúnya és nagyhatalmú – legalábbis ebben a rendszerben, intette magát halkan nyöszörögve Lando, mikor két sisakos alak odahurcolta Duttes Mer, Rafa gyarmati kormányzója elé. 
Landónak mindeddig nem volt ideje – és különösebben kedve sem –, hogy a testét szaggató fájdalomból kielemezze, okozott-e tartós sérüléseket a gyarmati rendőrséggel való megismerkedése. Valószínűleg tetőtől talpig kék-zöld volt. Ha az egyik rendszerben sikerül megúsznod a kellemetlenségeket, a következőben valószínűleg rád jár majd a rúd, méghozzá pontosan akkor, amikor a legkevésbé számítasz rá. 
Minden porcikája fájt. 
De tisztában volt vele, hogy ennek ellenére nem szenvedett komolyabb sérülést, nem tört el semmije, és semminek nem fog nyoma maradni, ha elengedik. Alaposan és profi módon verték el. Bár neki úgy tűnt, hogy az ütések záporának nem akar vége szakadni, valójában csupán egyszerű nevelői célzatú intézkedésről volt szó, néhány alapos érvről, amik meggyőzték róla, hogy teljesen ki van szolgáltatva a rendőrségnek. 
Az alvadt vértől alig kapott levegőt, mert amikor kitaszigálták a szobából, beleverték az orrát az ajtókeretbe. Mivel szerette volna elkerülni a további összetűzéseket, őszintén kívánta, bárcsak plasztikfóliát tettek volna a talpa alá, nehogy összevérezze a kormányzó gyönyörű importszőnyegét. Egyébként a szőnyeg volt az egyetlen dísztárgy a máskülönben spártai ízléssel berendezett, sivár helyiségben. 
Bizonyára van valami megoldása a problémának, Lando agya azonban egyelőre nem működött elég precízen, hogy megtalálja. 
A kormányzó hunyorgott. 
– Lando Calrissian? 
Legalább a jelek szerint mindenki tudja a nevét. A hang meglepően vékony és magas volt a hatalmas hústömeghez képest, amelyhez tartozott – és talán picikét idegesebb, mint az adott körülmények között elvárható lenne, gondolta Lando. A hazárdjátékosok még a pszichológusoknál is nagyobb figyelmet szentelnek az ilyen apróságoknak. 
Muszáj is nekik. 
A kormányzó vastag izomkötegekkel borított teste hihetetlenül széles volt, s leginkább egy viharvert fatörzsre emlékeztetett, melynek gyérülő lombkoronája finom szálú, szinte tollpiheszerű hajból áll. Valószínűleg mindig a melléhez szorítja a lapjait, sohasem vállal kockázatot, és irgalmatlan, zord játékos. 
Ha pedig fordul a kocka, úgy bőg, mint egy kisbaba. 
Lando ismerte a fajtáját. 
Pillanatnyilag azonban ez a tudás sem segítette tovább. Óvatos pillantást vetett az egyenruhások sisaklemezére, majd újra a kormányzóra nézett. 
Nem számít, ha egy izompacsirta a szíve mélyén gyáva – legalábbis amíg ő van előnyös helyzetben. 
A kormányzó pislantott egyet, felemelte vaskos karját, és viszonozta a köszönést – vagy ez már a vádemelés lett volna? 
– Lando Calrissian? 
– Az első A-t egy kicsit zártabban legyen szíves! – felelte Lando vidámabban, mint 
ahogy érezte magát. – És egy hangyányival jobban nyomja meg az utónév második szótagját. Ha még gyakorolja egy darabig, biztos belejön majd! 
Megnyalta az ajkát, és érezte szájában a vér sós ízét. A feje fájt, akárcsak az összes többi porcikája. A szalmaszín haj alatt két hatalmas tojásnak tűnő szempár kifejezéstelenül meredt rá a hihetetlenül törékeny, átlátszó plasztikasztal túloldaláról. 
– Lando Calrissian, maga ellen nagyon súlyos vádak egész sora merült fel. Még egyszer mondom, nagyon súlyos vádaké. Mit tud felhozni a védelmére? 
Mikor befejezte, a kormányzó megint pislogott, ezúttal úgy, mintha Lando Calrissiannak már a puszta látványa is fizikai fájdalmat okozna neki. Az ifjú hazárdjátékos gyorsan visszanyelte újabb szellemes válaszát. Nem emlékezett rá, hogy az utóbbi időben bármi törvénybe ütköző tettet követett volna el. Nem mintha kínosnak érezte volna a törvény megszegését: egy rakás nyomorúságos kis bolygón egy rakás nyomorúságos kis jogszabály van. Csak jobban szerette volna – mindenekelőtt esztétikai okokból –, ha azért tartóztatják le, mert tényleg elkövetett valamit. 
Valami azt súgta neki, hogy célszerű lenne az előzékeny udvariasságot, amivel már a rendőröknél is olyan nagy sikert aratott, ezúttal némi igazsággal fűszerezni. Az ember sosem tudhatja, talán ez az elegy beválik a daginál... 
– Uram... excellenciás uram... én nem tudok semmiféle vádról. Legjobb tudásom szerint igyekeztem nem megsérteni a bolygó törvényeit. 
Ennyiben hagyta; ha panaszt tenne, azzal csak bonyolítaná a dolgokat. 
A kormányzó pislogott. 
Lando kinyitotta a száját, hogy még valamit mondjon. Ebben a pillanatban szakadt pizsamájának az ujja lecsúszott a válláról, és csúfosan lengedezni kezdett az alsókarján. Lando tüsszentett egyet, a tőle telhető méltósággal visszacibálta a ruhaujjat a vállára, és igyekezett megtartani. 
A kormányzó pislogott. 
A helyiség nem volt nagy. Az íróasztal jobb- és baloldalán egy-egy jókora ajtó nyílt – elvégre jókora volt maga a kormányzó is. Akárcsak a szemközti ajtó, amin Landót bevezették, ezt a kettőt is sima, dísztelen alumabronz burkolat borította. Ugyanez a szerény díszítés szegélyezte a falvédőt, az íróasztal lábát, és az idegesítően magas mennyezetet. A falakat epesárgára festették, ami jól illett a kormányzó szeméhez. 
Lando azonnal észrevette, hogy az ablakok mögé függöny helyett más világokat ábrázoló képeket helyeztek: zöld homokpadok, sötét narancssárga égbolt, lila növényzet -izléstelen egy bolygó lehetett. 
A kormányzó szemlátomást úgy döntött, eleget büntette Landót a hallgatásával. Húsos karját fölemelte az íróasztalról, és szigorú pillantást vetett a páncélos rendőrökre, akik kétfelöl tartották az alaposan elagyabugyált kapitányt. 
– Akkor igyekeznie kellene – károgta Duttes Mer fenyegetően –, hogy egy kicsit kibövítse az emlékezetét, maga fiatal csirkefogó! 
Csirkefogó, gondolta Lando, léteznek még emberek, akik ismerik ezt a kifejezést, hogy csirkefogó? A kormányzó átfutott egy számítógépes nyomtatványt, ami előtte hevert az asztalon, aztán felvonta gyérülő szemöldökét. 
– Figyelemreméltó teljesítmény! A légiforgalom akadályozása leszállás közben, veszedelmes állatok – mynockok – illegális becsempészése... Mit szól hozzá, kapitány? Engedély nélküli landolás egy csillagközi teherhajóval a... 
– De kormányzó úr! – Lando egy pillanatra megfeledkezett magáról, és kitépte a karját a baloldali rendőr markából, aztán eszébe jutott, hol van, és fura vigyorral visszarakta a döbbent strázsa páncélos mancsát a könyökére. 
Hirtelen meglepetten vette észre, hogy a kormányzó átlátszó íróasztala teljes egészében hatalmas, felbecsülhetetlen értékű életkristályokból áll – emberek százai érhettek volna meg matuzsálemi kort a segítségükkel. Tehát a hatalom volt a kulcs. Ez magyarázatot adott a spártai berendezésű irodára is. A pénz és az értékes ajándékok semmi hatással nem lennének erre a pocsékba ment szénhidrátokból álló emberhegyre; csak az a kilátás csábítja, hogy manipulálhasson és a hatalmába keríthessen másokat. 
– Uram, én az összes szükséges engedélyt és hivatalos papírt beszereztem. Ugyanis... 
– Valóban, kapitány? És hol vannak ezek az iratok? Mutassa meg nekem őket, és tárgytalannak tekintem az önnel szemben felmerült gyanúkat! 
Lando végignézett magán, s szomorúan bámulta csupasz mellkasát, amit csupán egy zsebek nélküli pizsama takart, melyet alaposan megviselt az iménti összeismerkedés a törvény és a rend Teguta Lusat-i őreivel. Újra a kormányzóra pillantott. 
– Felteszem, hogy nem áll szándékában visszaengedni a szállodámba... Jó, jó, meg se szólaltam! Jó, akkor lépjen kapcsolatba az űrkikötővel. Ott... 
– Kapitány – sóhajtott a kormányzó színlelt sajnálkozással –, az űrkikötőben semmilyen engedélyről nem tudnak, amit bizonyos Lando Calrissian, vagy... – megint belelapozott az irataiba – ... bizonyos Millennium Falcon nevére állítottak volna ki. Ebben teljesen biztos vagyok, barátom. Hogy érthetőbben fejezzem ki magam, személyesen érdeklődtem utána. 
– Ó – mondta Lando halkan. Most már kezdte érteni a dolgot. 
– Azonkívül – folytatta a kormányzó elégedetten, és most már teljesen meg volt győződve róla, hogy a fogja figyelmesen hallgatja minden szavát – tudatták velünk, hogy maga kapcsolatban áll egy szervezettel, amely illegális rakományt akar kicsempészni a rendszer határain kívülre. Fegyvert rejtegetett... Szent ég, kapitány, magának nagyon rosszul áll a szénája! Végül pedig: ellenállást tanúsított a kötelességüket teljesítő hatósági személyekkel szemben. 
A kormányzó igyekezett gondterhelt képet vágni, majd újra a listájára nézett, fogott egy ceruzát, és felfirkantott rá valamit. 
– Továbbá a szállodai számláját sem fizette ki. Mit tud ehhez hozzátenni? 
A kormányzó pislogott, és kárörvendőn megnyalta a szája szélét. 
– Megértettem – mondta Lando, és meg sem próbálta titkolni az arcára kiülő vigyort. 
Újra jóval magabiztosabb volt, az ellene felhozott vádak ellenére – vagy talán éppen 
miattuk. Ezzel a kövér kormányzóval biztosan lehet egyezkedni. 
Licitálás. 
– A fegyverem az éjjeliszekrényen volt, eszembe sem jutott rejtegetni. És ha az ellenállás kifejezéssel arra céloz, hogy a gyomrommal öklön ütöttem az egyik beosztottját, akkor elismerem, rajtakapott. Mindenestre gyorsan és fájdalommentesen intéztem el. Kormányzó úr. 
Tétemelés. 
– Kitűnö, kapitány! Vagy szólítsam inkább Calrissian úrnak? Ugyanis nem hiszem, hogy a jövőben maga űrhajót vezetne. Mit szólna hozzá, ha hátralévő életét egyhangú munkával töltené az egyik kristályültetvényen, hasonszőrű bűnözők, szélhámosok és bajkeverők között? 
Lando vigyorogva válaszolt. 
– Az igazat megvallva, uram, ez nem túl csábító kilátás. Úgy hallottam, hogy ezeken az ültetvényeken túlzás életnek nevezni a létezést. 
A kormányzó bólintott. Figyelemreméltó teljesítmény volt egy olyan embertől, akinek nincsen nyaka. 
– Márpedig, ha sor kerül rá, kapitány... ha sor kerül rá... 
Terítés. 
– De azt hiszem, maga tartogat a számomra egy kevésbé kellemetlen lehetőséget is. 
Hacsak nem szokás errefelé a békés űrutazókat ostoba vádakkal gyanúsítgatni. Márpedig, ha ez lenne a helyzet, arról már valószínűleg hallottam volna. A kormányzó most egy homlokát ráncoló fatörzsre emlékeztetett. 
– Ne vágjon már elém, kapitány, az minden varázsától megfosztja az efféle beszélgetéseket! 
 
Lando visszarakta a csészét a csészealjra, hátradőlt a süppedő fotelben, amit egy szolga hozott be neki, és nagyot szippantott az import cigarettából, amivel a kormányzó kínálta meg. Az élet néha valóban egyetlen óriási szabak-parti, és a jelek szerint most indult be a nyerő szériája. 
A szolga – egy rafai "bennszülött" – ismét teával kínálta. Ez meglepte Landót (nem a 
tea, a bennszülött). Csak állt a fotel mellett, szürke színű, félidióta, szakállas arcán a várakozásteljes odaadás kifejezésével. Lando megrázta a fejét. Még egy csésze tea, és lebegve fogja elhagyni a helyiséget. 
Újabb húzás. 
– Mit is mondott az imént, drága kormányzóm? 
– Azt említettem, barátom, hogy... egyébként kényelmes a ruhája? A csomagját most szállítják ide a hotelből. De ne térjünk el beszélgetésünk tárgyától! Szóval az előbb azt mondtam, hogy valószínűleg mi vagyunk a galaxis minden értelmes faja közül a legfantasztikusabbak, a legfurfangosabbak és a legfehérjedúsabbak. 
– Továbbá rejtett hajlamunk van az alliterációra – Lando két centi szürke hamut pöckölt a kormányzó íróasztalán lévő vákuumos hamutartóba. 
Mer nem törődött a közbeszúrással, és a görnyedt, elnyűtt képű szolgára mutatott, aki éppen nesztelenül eltűnt az ajtónyílásban Lando háta mögött. 
– Vegyük például a tokákat – akiket itt "megtört népnek" hívnak. Hiányzik belőlük minden intellektus, minden szenvedély, minden akarat. Valamennyien úgy néznek ki, mintha aggastyánok lennének – ősz haj, fakó, ráncos arc, görnyedt, erőtlen járás. Ám ezek csak felszínes jegyek – nemde? –, hiszen ők születésüktől fogva ilyenek. 
– Voltaképpen nem mások, mint szelíd háziállatok. Szolgának ugyan alkalmazni lehet őket, de felelősségteljes feladatokat ostobaság volna rájuk bízni. Legfeljebb az életkristályok betakarítására jók. Máskülönben teljességgel haszontalanok. 
Lando idegesen fészkelődött a fotelben, és a kölcsönkapott háziköntöst igazgatta magán, hogy nyugtalanságát leplezze. A köntös sötétvörös szaténból volt, s világoszöld és halványsárga csíkok díszítették, a legfrissebb sportos divat szerint. Lando remélte, hogy sosem kényszerül arra, hogy a kormányzó ruhatárából öltözzön. Közben azon tűnődött, mire akar voltaképpen kilyukadni Duttes Mer. Már ezernyi különböző magyarázatát és igazolását hallotta a rabszolgaságnak, ezernyi különböző rendszerben, és neki úgy tűnt, mintha a tokák is rendelkeznének az agresszív intelligenciának azzal a szikrájával, ami az embert emberré teszi. 
– Maga azt mondta, hogy "például". Vegyük például a tokákat! Nem azt akarta inkább mondani, hogy "ezzel szemben"? 
A kormányzó kiszólt az ajtón, és kért még egy csésze teát. 
– Semmi esetre sem, barátom, semmi esetre sem! A tokák, akárcsak az állatok, elégedettek, ha megkapják a maguk eledelét, és készek halálra dolgozni magukat, ha megkövetelik tőlük. Csak pár külvilági fegyencre van szükség munkafelügyelőnek, meg néhány robotra a mechanikai feladatokhoz. 
Lando kurtán, cinikusan felmordult. Úgy hallotta, hogy a munka a kristályültetvényeken egyszerűen kiszívja a dolgozókból az élni akarást. Ezért a legtöbb emberi fajú fegyencet csak felügyelői feladatkörben foglalkoztatták, ahogy a kormányzó is utalt rá. Abból a néhány "különleges" fogolyból, akiket fizikai munkára ítéltek, egy-két év leforgása alatt csorgó nyálú idióta lett. A tokáknak viszont nem ártott a munka. 
Ők eleve idióták voltak. 
– Ez bizonyára kapóra jön a kristályültetvények tulajdonosainak – jegyezte meg Lando. 
Mer szúrós pillantást vetett rá. 
– Az ültetvények állami tulajdonban vannak, fiam. Azt hittem, ezt már tudja. Csak az a gond, hogy a tokák ugyanúgy emberek, mint mi. 
Lando álla leesett. Végigmérte a szolgát, aki éppen teát töltött a kormányzónak, és füle botját sem mozdította a népét érintő sértő megjegyzésekre. Hogy lehet egyáltalán ezt az alázatos, hajlott hátú, öreg, fakó képű lényt a kopott, kézi szövésű ágyékkötöjében emberinek nevezni? 
A kormányzó pislogott, és ennek ellenére sikerült komoly munkaadónak kinéznie. Kinyitotta a száját, hogy még valamit mondjon... 
BUMMM! 
Iszonyú robbanás hasított a levegőbe, az egész iroda beleremegett. Vakító ívfény villant; közvetlenül a kormányzó íróasztala mellett füstoszlop csapott a mennyezetig. 
Ojjé, gondolta Lando, ez meg mi a fene?

4. fejezet

– Elég! – rikoltotta a kékesfekete füstoszlop, és egy sereg narancssárga szikrát köpött a levegőbe, amik egy pillanatra felizzottak, majd kialudtak. 
Egy tundi varázsló, nyögött fel magában Lando. Bájos. A tundi varázslók ősrégi, rendkívül titokzatos és ugyanolyan unalmas társaságot alkottak, és szerették az ilyen bombasztikus belépőket. A füstoszlop maradéka egy emberszerű alakká sűrűsödött össze, amely körülbelül akkora lehetett, mint Lando. Az öregfiú valószínűleg füstbombát dobott az irodába, aztána sűrű köd leple alatt beosont valamelyik ajtón. 
Senki sem tudta pontosan, hogy milyen fajhoz tartoznak a tundi varázslók, ha ugyan egyáltalán tartoznak valahová. A jövevény nehéz, szürke köpönyeget viselt, amely lent a szőnyeget söpörte, és teljesen elrejtette az alakját. Turbánszerű fejfedője opálzöld csíkokkal volt díszítve, melyek eltakarták az arcát. Kívülröl csaka szeme látszott. És Lando – önmaga öszinte meglepetésere – hirtelen azt kívánta, bárcsak ne látszana. A varázsló felbukkanása ugyan melodramatikus és nevetséges volt, a szeme azonban más nyelven beszélt – mintha hideg zuhannyal öntötték volna nyakon, aki belenézett. A mélyén parázslott valami – hogy micsoda? 
Valami csillapíthatatlan mohóság, döntötte el a magában a szerencsejátékos borzongva. A két kifürkészhetetlen üreg egy pillanatig úgy meredt rá, mintha egy alkalmatlankodó rovar lenne, amit el kell taposni. Aztán a gonosz tekintet Duttes Mer kormányzó felé fordult, aki ijedten pislogott; előbb egyszer, aztán kétszer, végül háromszor. 
– Mire véljem ezt a locsogást? – sziszegte egy jéghideg hang a faszénszínű köpeny alól. Lando nem tudta megállapítani, hogy természetes hang-e, vagy tolmácsgépből jön. – Mondd el ennek a lénynek, amit tudnia kell, hogy a hasznunkra váljék, aztán küldd el innen! 
A kormányzó alakja teljesen formáját vesztette. Roppant teste lejjebb csúszott a székben, s tömzsi karja önkéntelen, tehetetlen mozdulattal emelkedett a levegőbe, hogy elhárítsa a fenyegető veszedelmet. Hatalmas, sárga szeme páni félelemmel forgott az üregében, mogyoróbarna bőre pedig olyan árnyalatot öltött, akár a tejeskávé. Mintha még finom szálú haja is idegesen összeborzolódott volna a feje tetején. 
– Dddöde... mindenhatóságod, én csak... 
– Meséld már el neki, te tuskó – sziszegte a varázsló –, és zárjuk le ezt az ügyet egyszer, s mindenkorra! 
Lando kiköpte a faliburkolat egy apró darabját, amely a mágus megjelenésekor repült a szájába. 
A kormányzó összeszedte minden elszántságát, és Lando felé fordult, közben azonban egy pillanatra sem vette le tekintetét a varázslóról. 
– Land-do C-Calrissian kapitány, h-hadd mutassam b-be magának Rokur Geptát, a... a... a... 
– Kollégádat! – fújtatta a varázsló türelmetlenül. A hang hallatára Lando háta lúdbőrözni kezdett. A kormányzó sem érezhette valami jól magát. Tehetetlenül bólintott, kinyitotta a száját, aztán visszaroskadt a székébe, egyetlen további szó nélkül. 
– Látom – sziszegte a varázsló, és tett egy lépést Lando felé –, hogy már megint nekem kell a kezembe venni a dolgokat! 
Még egyet lépett. Lando leküzdötte magában a vágyat, hogy megpróbáljon elbújni a széktámla mögé. 
– Calrissian kapitány, kormányzó barátunk körülményes módon megismertette magát a tokák különös tulajdonságaival. Hozzá kell tennem, hogy rendkívül sokoldalúak, ami igen figyelemreméltó. Amit azonban ez a dagadt majom nem említett – pedig ez volna az ügy lényege –, az a legérdekesebb és legígéretetesebb tulajdonságuk. Meg kellene ismernie őket. Bármilyen alacsony szinten is élnek jelenleg, egy olyan régi vallást gyakorolnak, ami – ha az ember alaposabban szemügyre veszi – nem csupán a mostani tehetetlenségükre ad magyarázatot, hanem bőséges kincseket is tartogat a bátraknak és a vakmerőknek. Nagyon bőséges kincseket. 
A nem emberi hang sziszegésbe fúlt, mintha a mágus arra várt volna, hogy Lando valami megjegyzést tegyen, vagy kérdéseket intézzen hozzá. Lando azonban inkább szótlanul ült tovább a fotelben, és kényszerítette magát, hogy nyugodtan viszonozza a varázsló eszelős pillantását, bár hirtelen gyomorgörcsök kezdték kínozni. 
A kormányzó időközben eléggé magához tért ahhoz, hogy megnyomjon egy gombot az íróasztalán, és utasítsa a rövidre rá megjelenő toka szolgát, hogy hozzon még egy széket a "kollégájának". Az agg lényt azonban sem jó szóval (bár ebből a kormányzónak soványka készlete volt), sem pedig fenyegetéssel (amivel viszont nem fukarkodott) nem lehetett rávenni, hogy akár egyetlen lépéssel is közelebb jöjjön a félelmetes alakhoz. 
Végül Mer kínos szünet után arra kényszerült, hogy személyesen kászálódjon ki öblös karosszékéből; eltűnt a szomszéd helyiségben, és áthozott egy fotelt a köpönyeges varázslónak. Lando nem csekély derűvel könyvelte el magában, hogy a kövér bürökrata legalább annyira irtózik Rokur Gepta közelségétől, mint a toka. 
Lando ezzel szemben megpróbált lazítani: hátradőlt, és a cigarettáját kezdte szemlélni, ami rég kialudt, mivel nem szentelt neki elegendő figyelmet. A toka szolga megint felbukkant, látszólag a semmiből, hogy tüzet adjon neki, aztán eltűnt gazdája lesújtó pillantása elől. Távozását csupasz talpak surrogása kísérte a vastag szőnyegen. 
– Miféle kincseket említett? – kérdezte Lando hosszabb szünet után. Mialatt ezt kimondta, száznál több vadabbnál vadabb spekuláció rajzott az agyában, ő azonban háttérbe szorította őket, és várt, hogy mit fog válaszolni a mágus. 
– Többek között – suttogta a varázsló – minden zeneszerszámok királyáról! 
Fantasztikus, gondolta Lando, és az ördögbe kívánta a spekulációit. Gyémántokra, platinára és lángkövekre számított; esetleg a halhatatlanság titkára, vagy a világ fölötti uralomra; még azt sem tartotta kizártnak, hogy egy jó cigarettáról van szó. De kürtök és harsonák? 
– A sharuk szellemhárfája – jelentette ki Gepta, miután helyet foglalt – megszámlálhatatlan évszázada fontos helyet foglal el a tokák hitvilágában. Mint bizonyára tudja, az emberlakta települések Rafán – a számos többi fajt figyelmen kívül hagyva – még a rossz emlékezetű Köztársaság legkorábbi éveire nyúlnak vissza. Amit azonban a történészek általában el szoktak felejteni, az az, hogy már a régebbi időkben is, a terjeszkedésnek abban a zűrzavaros korszakában, amelyről alig maradtak írásos beszámolók, számos expedíció indult útnak az űrben, és néhány gyarmatot is alapítottak, bár különösebb tervek és célok nélkül. Amikor a köztársaságkori telepesek először megérkeztek a Rafára, rá kellett döbbenniük, hogy a rendszerben már van emberi élet. 
– A tokák. 
– Ehhez hozzá kell tennem, mivel én meg voltam győződve róla, hogy ez a munka idővel meghozza a gyümölcsét, néhány évtizeden keresztül másokat bíztam meg a toka-szertartások megfigyelésével, vizsgálatával és elemzésével: antropológusokat, néprajzkutatókat és más tudósokat, akik túlnyomórészt a fegyenctelepen éltek, és kapva kaptak az alkalmon, hogy kissé könnyítsenek a terheiken. A civilizált világűrben mindenütt tetemes időt és pénzt fordítottam ezekre a kutatásokra. A tokák hamisítatlan vademberek, alig ismerik a társadalmi szerveződést. Olykor azonban beláthatatlan időközönként kis csoportokba gyűlnek össze, hogy előadják a rituális dalaikat. Ez minden jel szerint valami nemzedékről nemzedékre szálló hagyomány, amely az idő múlásával teljesen értelmét vesztette. A legendáik szerint eredetileg a galaxisnak egy másik részéből származnak; önjelölt kutatók és pionírok leszármazottai, akik érthetetlen módon elveszítették hajdani tudásukat és technológiai ismereteiket. De már ők sem találták a Rafát lakatlanul. A regéik hírt adnak a sharukról, az emberfölötti fajról, akik évmilliárdokkal előttünk járnak a fejlődésben, annyira félelmetesek, hogy nem lehet szembeszállni velük, és annyira érthetetlenek, hogy ép ésszel képtelenség felfogni a viselkedésüket. Eredetileg a sharuk voltak azoknak a monumentális romoknak az építői, amikkel zsúfolva van az egész rendszer. Olyan építészeti stílusban dolgoztak, amely számunkra túl idegen, semhogy megérthessük ezeknek az alkotásoknak a célját. Ma már lehetetlen megállapítani, hogy pusztán a sharukkal való kapcsolatfelvétel csinált megtört népet a tokákból, vagy később a sharuk kétségbeesett menekülése. Mert a sharuk elemenekültek. A legendák szerint valami olyasmi fenyegette őket, ami még náluk is borzalmasabb volt, talán egy másik értelmes faj, egy járvány, vagy valami egészen más, amivel kapcsolatban még csak feltevésekbe sem bocsátkozhatunk. Hátrahagyták az óriási épületeiket meg a kristályültetvényeket, melyeknek eredeti funkciója éppúgy rejtély a számunkra, mint minden egyéb, ami a sharukkal kapcsolatos. Végül pedig itt maradtak a tokák is, akiket a sharukkal kapcsolatban szerzett tapasztalataik megtörtek és elsorvasztottak. 
 
Lando Gepta szavain tűnődött, miközben elfogadott a kormányzótól még egy cigarettát. Az a kérdés, hogy mi csinált megtört népet a tokákból, szemmel láthatólag sokkal kevésbé volt fontos, mint hogy mi okozhatta a sharuk menekülését. A gondolat, hogy ez a valami még mindig itt lődöröghet a galaxisban, valahogy nem tetszett neki. Az űrhajóskapitányok életük során sok-sok hosszú, magányos parszeket tesznek meg az örök sötétségben. (Ezt persze voltaképpen csak másodkézből tudta, a saját bőrén még nem volt alkalma tapasztalni.) És rengeteg hajó tűnt el úgy, hogy még egy kósza neutrínó sem maradt utána. 
A toka szolga megkerülte Geptát, és tüzet adott Landónak. 
Lando végül megszólalt. 
– És mi közöm nekem ehhez az egészhez? 
Erre Gepta hamuszín köpenyének mélyredőiből elővarázsolt egy tárgyat, ami körülbelül akkora lehetett, mint egy emberi kéz. Könnyű, csillogó, makulátlan fémből készítették. 
Ezúttal Lando pislogott. 
Ha oldalról nézte az ember, az a vacak egy jókora, háromágú villára hasonlított – míg alaposabban szemügyre nem vette. Akkor most két ága van, vagy négy? Esetleg mégis három? Egyszerűen képtelen volt tekintetét a titokzatos holmira fókuszálni, és ha pár másodpercnél tovább próbálkozott vele, iszonyatos fejfájás fogta el. 
Gepta óvatosan letette a tárgyat Duttes Mer kristály íróasztalára, ahol az tovább lüktetett és remegett, még mindig mozdulatlanul. A kormányzó értelmezhetetlen kifejezéssel meredt rá – érzelmei félúton lehettek az undor és a rémület között. 
– Okunk van feltételezni – sziszegte Rokur Gepta –, hogy ez a tárgy valamiféle kulcs... Talán magának a szellemhárfának a kicsinyített mása, de ez egyelőre csak hipotézis. Egy másik rendszerben... hogy is mondjam csak... szereztem be, egy kis, poros múzeumból. Eredetileg azonban a Rafa-rendszerből származik, és a sharuk öröksége. Ehhez nem férhet kétség. 
Lando valahogy minden további részletezés nélkül tudta, hogy a szűkszavú magyarázat mögött, amit az imént Gepta adott neki, annyi kaland, árulás és fondorlat húzódik meg, hogy köteteket lehetne vele megtölteni. Nem kételkedett benne, hogy tanácsosabb, ha nem ismeri ezeket a történeteket. 
– Egy kulcs – ismételte. – Eddig rendben is volna. És miféle csodákat rejtő ajtókat nyit, ha szabad kérdeznem? 
– Szabad – felelte a varázsló suttogva, fenyegető hangnemben. – De lényegesen több tisztelettudással és alázattal, mint az előbb tette. 
– Ezer bocsánat! – Lando igyekezett elnyomni hangjában a gúnyos élt, de csak félig járt sikerrel. – Akkor hát mondja meg nekem, miféle zárba illik ez a kulcs, tiszteletre méltó mágus uram! 
Gepta egy pillanatig tétovázott; nyilván azon törte a fejét, mennyire beszél komolyan Lando. Aztán vállat vont, mintha ez a kérdés minden jelentőséget nélkülözne. 
– Bizonyos okokból arra a következtetésre jutottunk, hogy ennek a kulcsnak a segítségével hozzáférhetünk a sharuk szellemhárfájához. A szellemhárfa ezernyi toka szertartás központi témája. Ezek a hülyék azt hiszik, a zenéje annyira csodálatos, hogy a legkérgesebb szívet is megpuhítja, méghozzá bolygóközi méretekben. Hát nem örület? Namármost a Rafa-rendszernek valóban sok bolygója volt. Ha azonban az ember belegondolt, hány millió kilométer hosszan ásít közöttük a külső világűr sötétje, akkor nehezére esett hitelt adni ennek a mesének. 
Lando már gyakran tanúja volt, hogyan szökkentek szárba tarkabarka legendák mindenféle alap nélkül. Gepta azt is megemlítette, hogy egyes mondák szerint a hatalmas sharuk a szellemhárfa segítségével kommunikáltak emberi "háziállataikkal". Az a kérdés, hogy pontosan hogyan festett ez a szellemhárfa, és merre kellene keresni, megválaszolatlan maradt. 
És a megoldás persze Landóra várt. 
Vagy valami ilyesmi. 
Lando a maga részéről azon töprengett, mennyit érhet egy ilyen zeneszerszám egy tundi varázslónak. És újra felmerült benne a kérdés, hogy vajon milyen borzalmas, ismeretlen hatalom lehetett rá képes, hogy ijedt kisegerekként zavarja ki a sharukat a lyukaikból. 
– Rendben – felelte végül –, és nekem mi a hasznom ebből az egészből? 
A mágus lassan feléje fordult a székével, hogy Lando minél jobban kiélvezhesse szúrós tekintetét. 
– Mit szólna például a szabadságához? 
Mióta behozta a széket a varázslónak, Duttes Mer most először szedett össze annyi bátorságot, hogy ő is megszólaljon. 
– És ne feledkezzünk el a hajójáról! 
– Meg persze az életéről! – tette hozzá sziszegve Gepta, de olyan hangon, hogy Landónak a hideg futkározott tőle a hátán. 
Mindenesetre igyekezett figyelmen kívül hagyni ezt a zavaró tényezőt, és megjátszott könnyedséggel felelt. 
– Jól van, a három közül kettő egészen szimpatikus. A hajómat amúgy is el akartam adni. Mióta megvan, nincs vele, csak... 
– Semmit nem fog eladni, balga halandó! – Gepta szó szerint felpuffadt dühében. – Az egész rendszer tele van sharu-romokkal. Egyelőre halvány sejtelmünk sincs róla, hol kell keresni a szellemhárfát. A járműnek még hasznát veheti, hogy... 
– Rendben, rendben! Megértettem. 
Lando titokban gratulált magának, amiért sikerült kihozni a sodrából a varázslót. Utálta, ha valaki okoskodik vele, és szokása volt ilyenkor mihamarabb változtatni a helyzeten. 
– Szóval kapok egy űrhajót, amire nincs is szükségem, plusz az életemet meg a szabadságomat. Mindez azonban már akkor is megvolt nekem, mielőtt ostoba módon kisétáltam volna a maguk tanyasi sárgolyójára. Igazán nem akarok hálátlannak mutatkozni, de talán tárgyalhatnánk egy kis prémiumról. Csak a felmerülő költségek fedezésére. 
Mer áthajolt az íróasztala fölött. Ez nem volt rossz teljesítmény egy hájas fatörzstől, amit a természet ráadásul még nyakkal is elfelejtett megáldani. Fenyegető pillantással méregette Landót, s az arca elborult, amint kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit. Gepta egy kurta szisszenéssel elhallgattatta. 
– Csak egy kis mézesmadzag, kedves kormányzóm, csak egy kis mézesmadzag. Az üzemanyagot desztilláló robotnak sosem szabad elvágni az energiakábelét. Valóban felajánlunk a mi bátor kapitányunknak egy kis kártalanítást. Calrissian kapitány, megelégszik egy rakomány életkristállyal? 
A mágus hanghordozása elárulta, hogy jobb lesz nem feszíteni tovább a húrt. Mer dühösen meredt Geptára. Lehet, hogy félt a szürke alaktól, utóvégre azonban a varázsló az ő pénzével dobálódzik itt. Megint kinyitotta a száját, de észrevette, hogy Gepta komolyan gondolja a dolgot, és halk nyögés kíséretében becsukta újra. 
Lando elvigyorodott. 
– Azt hiszem, rengeteg papírmunkába kerül majd megmagyarázni, hol keveredett el az a rakomány. 
– Elvégre, kedves kapitányom – a varázsló Mer felé fordult, aki szép lassan összezsugorodott megvető tüzű tekintete alatt – erre valók a bürokraták. 
– Jól van, Gepta, ezzel akkor megvolnánk. De mi akadályozza meg magukat abban, hogy újra elvegyék az űrhajómat, és kiszolgáltassanak a rendőrség kényére-kedvére, miután elhoztam maguknak a szellemhárfát? Nem nagy művészet jó ajánlatokkal előállni, amikor... 
– Nyugalom! – Hosszú, tűnödő csend támadt. Aztán Gepta azt felelte: – átadjuk magának a rakományt, mielőtt útnak indulna... nyugalom, kormányzó! Viszont parancsba fogjuk adni a Teguta Lusat-i űrkikötő technikusainak: szereljék át úgy a hajóját, hogy ne távozhasson a rendszerünkből – csak arra az esetre, ha az az ötlete támadna, hogy magunkra hagy minket –, viszont a rendszeren belül gond nélkül utazhasson egyik bolygóról a másikra. Mihelyt átadja nekünk a kívánt tárgyat, megjavíttatjuk a hajóját, maga szabad, és mehet, ahová akar. Elfogadható? 
Lando elgondolkozott. Nem találta különösebben jónak a garanciát. Azaz hogy ugyanolyan mocskos alku volt, mint azelőtt, annyi különbséggel, hogy most már nem az életkristályok töltötték be a túsz szerepét, hanem az űrhajója – pontosabban a hiperhajtómű. De jobb ajánlatra hiába várna, erről meg volt győződve. 
És ez még így is átkozottul jobb volt, mint amire akkor számított, amikor Mer izompacsirtái megdolgozták. 
– Rendben – mondta mély sóhajjal, ami legalábbis részben szívből jövő volt – Még mindig jobb, mint a dutyiban ülni. 
Vagy lassan elhülyülni egy kristályültetvényen, gondolta zordan.

5. fejezet

– Fogalmam sincs! Egyáltalán, mi folyik itt? 
Lando bosszúsan csörtetett a járdán a legközelebbi tranzit megállóhely felé. Legalább az elegáns ruháját visszaadták, sőt még a kis sugárpisztolyát is. De ez a gesztus, gondolta mogorván, valójában csak gúnyos figyelmeztetés volt Rokur Geptától és Duttes Mertől, hogy el ne felejtse, mennyire kiszolgáltatott helyzetben van. Na, majd megmutatja ő nekik! 
Csak egyelőre azt nem tudta, hogyan. 
Vuffi Raa mellette csörömpölt. Ő hozta a többi csomagot, amiket alaposan megviselt a szállodában történt közjáték. 
– De gazda, illetve kapitány... 
– Szólíts Landónak! 
– Szóval izé, Lando, hát hogyan segítsek önnek, amikor azt sem tudom, mit kívánnak tőlünk? Sejtelmem sincs, mi történik itt! Az egész éjszakát egy lefoglalt tárgyakkal telezsúfolt raktárépületben töltöttem, büdös, füstölgö robotkorcsok meg vibrokésekkel és más gyilkolószerszámokkal megrakott drótkosarak között a kapitányságon. 
Erre a gondolatra önkéntelen gépi borzongás futott végig a kis roboton, ami a törzsen kezdődött, végigvibrált mind az öt csápján, és finoman ízelt fogótagjain fejeződött be. 
Lando csomagjai össze-vissza rázkódtak a borzongástól. 
– Lando, ön tudta – kérdezte bocsánatkérően a robot –, hogy ebben a rendszerben a legtöbb hitvesgyilkosságot titánium serpenyőkkel követik el? 
Lando hirtelen megtorpant, és dühösen meredt Vuffi Raara. 
– Fejbevágják őket, vagy odaégetik a kaját? Idefigyelj, drága mechanikus albatroszom, ne vedd személyeskedésnek, de egyszerűen halvány fogalmam sincs róla, hol kezdjek neki ennek a dolognak. Megzsaroltak, és azt hiszem, sokkal jobb kilátásaim lesznek, ha nem minden időmet egy hasznavehetetlen fémvödörrel... 
– Gazda, én semmi esetre sem szeretnék ellentmondani magának ebben az ügyben. Ami azt illeti, ez ellentétes lenne az alapprogramommal, és teljesen túlterhelné a kapacitásomat. De... 
– Fütyülök rá, hogy mi történik a kapacitásoddal! 
– ...de mielőtt eladna, be fogom bizonyítani magának, hogy egyáltalán nem vagyok hasznavehetetlen. Talán csak hozzám kellene szoknia. 
Lando ismét megállt a gyalogjáró közepén, és megvető pillantással mérte végig a csomagokkal megrakott automatát. Mély levegőt vett. 
– Kíváncsi vagyok rá, szívóskodó százkerekű cimborám, hogyan fogod ezt bebizonyítani. Mire gondolsz? 
Vuffi Raa hallgatott. A csönd egyre kínosabb lett, és hirtelen megint hallani lehetett a légpárnás és antigravitációs járművek surrogását a keskeny, tekervényes úton. A robot váratlanul újra megszólalt. 
– Szóval ez a probléma; azt hiszem, megértettem. A hotelszoba. A rendőrség. Az ön segélykiáltásai. Abban reménykedett, hogy esetleg... izé... fizikai erőszakhoz folyamodom, még abban az esetben is, ha ez csupán súlyosbította volna az ön helyzetét? 
Lando sarkon fordult, és szótlanul továbbsietett. Egy busz húzott el mellette. Tömve volt bámészkodó turistákkal. A sofőrrobot vezetés közben megosztotta velük a sharu-romokra vonatkozó szegényes ismereteit. 
– Gazda! – kiabált Lando után a robot, miközben igyekezett utolérni. – Nem tehettem mást! A programozásom kimondottan tiltja, hogy... 
– Pofa be! – förmedt rá Lando, és titokban élvezte ezt a bakakáplár hangnemet. Hátat fordított Vuffi Raanak, és még a lépteit sem lassította meg. A robot hirtelen esetlenül botladozva elébe vágott; a csomagok közben veszedelmesen imbolyogtak a hátán. 
– Uram, én nem vagyok erőszakra programozva. Képtelen vagyok kárt tenni gondolkodó lényekben, akár szervesek, akár mechanikusak. Ugyanúgy nem, mint ahogy ön sem tudna a levegőbe emelkedni, ha csapkodni kezd a karjával. 
– Ami csak azt bizonyítja – erősködött Lando, akit megzavart a robot váratlan komolysága –, hogy nekem volt igazam. – Megkerülte a droidot, és folytatta az útját. – Hasznavehetetlen vagy. 
– Ez azt jelenti – nyöszörögte a robot egyre halkuló hangja a háta mögött –, hogy ön az erőszakot tekinti a problémák egyedüli megoldásának. Ez az egyetlen tulajdonság, amit elvár a barátaitól és a kísérőitől? 
Lando fél lábbal a levegőben megdermedt. Vuffi Raa jéghideg hangú megjegyzése az elevenébe talált. Lassan letette a lábát, és visszafordult az automata felé. Nem elég, hogy vitába száll egy robottal – ráadásul ő húzza a rövidebbet. 
A kis droidnak természetesen igaza volt. Miért elégedetlenkedik miatta Lando, hogy ő maga is csak egy kicsi és jelentéktelen fegyvert hord az övében? A gondolkodó lények, bármilyen is legyen a fajtájuk és a testfelépítésük, az intellektusukat használják, a szellemi képességeiknek köszönhetik a boldogulásukat. Csak az együgyű tuskók hagyatkoznak kizárólag az öklökre – vagy a barátaik öklére. 
Lando újból megdermedt. Mióta tekinti ő Vuffi Raat a barátjának? 
 
– Nos, gazda – tűnődött Vuffi Raa –, amennyiben jól értettem, ön azt a zárat keresi, amelyikbe ez a kulcs beleillik. De még azt sem tudja, hogy ez az akár metaforikus, akár tényleges értelembe vett zár egyáltalán ezen a bolygón található-e. Igazam van? 
Lando rezignáltan bólintott. Három menetrendszerű légpárnás busz húzott el mellettük az űrkikötő felé, amíg elmagyarázta a helyzetet a robotnak. 
– Jól értetted. Pontosan erről van szó. Azt már bebizonyítottad, vén olajpocsékló, hogy hordárnak és diktafonnak kiválóan megfelelsz. Vannak más előnyös tulajdonságaid is? 
Odébbcsusszant a padon, és hátat fordított a kis robotnak. Nem is annyira az bosszantotta, hogy Vuffi Raa a jelek szerint teljesen hasznavehetetlen. Sokkal inkább az dühítette, hogy az automata szembesítette őt a saját hibáival. 
– Bocsásson meg, gazda, de a belső olajvezetékeim szigetelése hibátlan, úgyhogy semmi okát nem látom, miért kellene... 
Lando villámgyorsan visszafordult. 
– Rendben, kímélj meg ettől a robotdumától! Mindketten tudjuk, hogy ennél azért okosabb vagy. Csak azt szeretném tudni, hogy neked nincs-e véletlenül valami ötleted? Én ugyanis teljesen tanácstalan vagyok. 
Vuffi Raa piros szemlencséje mintha nagy adag elégtétellel hunyorgott volna. 
– Igen, gazda, van egy ötletem. Ha én valami régi, történelmi jelentőségű, és roppant értékes dolgot keresnék, először is információkat gyűjtenék, és azt is tudnám, hol. Nevezetesen... 
Lando a homlokát ráncolta, aztán sugárzó mosoly ült ki az arcára, és felugrott a padról. 
– Az örökéletűekre, hát hogyne! Miért nem ezzel kezdted? És nekem hogy a csodába nem jutott eszembe? Mindenesetre meg lehet próbálni. Talán mégsem vagy egészen hasznavehetetlen. 
Lando pár méterrel odébb sietett a gyalogjárón, megállt a legközelebbi kocsma előtt, és bedugta a fejét a lengőajtó fölött. 
– Itt várj rám! – kiáltotta, és a csapszék ablakában lógó táblára bökött. 
CIPŐ, ING ÉS VÉDŐSISAK NÉLKÜLI VENDÉGEKET NEM SZOLGÁLUNK KI! 
ROBOTOKNAK TILOS A BEMENET! 
– De gazda! – tiltakozott a robot a lengő ajtószárnyaknak. – Én a közkönyvtárra gondoltam! 
 
Miután lerázta nemszeretem segítőjét, Lando megkönnyebbülten belépett a "Polipiramis" hűvös csendjébe, amely egyike volt Teguta Lusat számtalan italmérésének egyike volt. A lokál nem volt valami nagy szám, sem a berendezését tekintve, sem más szempontból; Lando egyszerűen az első útba eső kocsmába nyitott be. 
Leült egy asztalhoz. 
Már akkor tudta, mire van igazán szüksége, amikor elhagyta a kormányzó irodáját: egy toka-gyülekezetre. Sajnos azonban az élet ritkán adja meg az embernek, amire szüksége van. Gepta szavaiból ítélve az egyedüli lények, akik tudták, hogy mik és kik voltak a sharuk, túl primitívek voltak ahhoz, hogy gyülekezeteket – vagy bármi mást – alkossanak. Nem ismerték sem a falvakat, sem a törzseket, de még a társadalom ősi alapegységét, a családot sem. 
Olykor azonban, beláthatatlan időközönként, a tokák kis csoportokba gyűltek, hogy elvadult kutyákként vonítsanak a holdra. A Rafa IV-nek ugyan nem volt holdja, de az alapelv az, ami számít, gondolta Lando. 
És, tűnődött tovább a fiatal szerencsejátékos, egy olyan hely mindenképpen van, ahol biztosan találkozhat tokákkal az ember. Erre már akkor rájött, amikor még fogalma sem volt róla, kicsodák-micsodák ezek a tokák. Ugyanis minden kocsmában meg lehetett találni őket: padlót súroltak, asztalokat törölgettek. Más rendszerekben ezt a munkát alacsony besorolású robotokra bízták, itt azonban a fogadósok nyugodtan hódolhattak a gépi kisebbséggel szemben táplált előítéleteknek: a félrabszolgaságban élő tokák sokkal olcsóbbak és hozzáférhetőbbek voltak. 
Lando körülnézett. Az ivó közepén választott magának asztalt, amely félúton volt a hátsó helyiségekbe vezető átjáró, a bal felé eső söntés, és a szemközti fal között. Általában jobban szeretett olyan helyre telepedni – főleg a fal mellett –, ahonnan az egész termet áttekinthette, és nem ült háttal az ajtónak. 
Ezúttal azonban az volt a fontos, hogy öt lehessen látni. 
A "Polipiramis" munkáslokál volt. A falakon változatos sportjeleneteket ábrázoló, ízléstelen képek sorakoztak, tucatnyi különböző rendszerből. A kevésbé kozmopolita világokan általában a ruhátlan nőnemű lények képei domináltak. Itt azonban, ahol az egyik férfi vágyálma az asztalszomszédja lidércnyomása volt, semlegesebb díszítőelemekhez folyamodtak, például a galaktikus fauna szakszerűtlenül kitömött példányaihoz: a mennyezetről egy prémes lazac lógott a Paulking XIV-ről, a falon pedig egy szamarantilop ékeskedett a Douglas III-ról. 
Akárcsak mindenütt a galaxisban, ez a bár is fényárban úszott, és rettenetesen hangos volt, ami mindenekelőtt azon a pár vendégen múlt, akik már kora délután beállítottak. 
A hagyományos lengőajtó mögött a belső, nagyobb kapuszárnyakat két túlméretezett lézerfúrófej tartotta nyitva: szuvenír a Rafa III bányáiból, ahonnan a munkások ide jártak nyaralni. 
A háttérben az elmaradhatatlan toka szolga éppen a hamutálakat ürítette egy szemeteskonténerbe. 
A csapos, egy meghatározhatatlan korú, csontos lény, odaballagott Landóhoz. Kezét beletörölte sötétzöld kötényébe. Pár szál haját merész ívben hátrafésülte fénylő homlokából. A barátai valószínűleg markánsnak nevezték volna az orrát, az idegenek inkább nemes egyszerűséggel krumpliorrnak. A mosoly mintha az arcára nőtt volna; az állát széles árok osztotta ketté. 
– Az űrhajós kocsmák három tömbbel odébb vannak, fönök – mondta vontatottan. – 
Ide bányászok járnak. 
Lando felvonta a szemöldökét. 
– Nyugodtan ihat valamit, ha akar. De el fog menni tőle a kedve, ha megjönnek a fiúk a műszakból. 
Az inas kis emberke valószínűleg ritkán beszélt ilyen sokat, mint most. Megállt Lando előtt, lazán, de ugrásra készen elöre-hátra billegett a talpa külsö élén, és félig leeresztett szemhéjak alól mustrálta a szerencsejátékost. A szája sarkában büdös füstöt eregető cigarettacsonk lógott, köténye alatt pedig egy veszedelmes külsejű dudor rajzolódott ki. 
Lando alig észrevehetően biccentett. 
– Nagyon köszönöm a figyelmeztetést; várok valakit. Nincs véletlenül egy kis koffeinje? 
– Van pár haverom, aki szereti – felelte a csapos. – Hozok egy csészével. 
Elballagott, ám aztán megtorpant, és még egyszer visszafordult. 
– De ne feledje, főnök: a kötözés meg az elsősegély nincs benne az árban! 
Lando újfent bólintott, előhúzta a mellényzsebéből a kormányzó egyik cigarettáját, és hátradőlt. Aztán az egyik belső zsebéből elővette a kulcsot, s közben igyekezett minél unottabb képet vágni. Az a vacak az optikusok lidércnyomása lett volna. Képtelen volt befogni a látószögébe, még akkor is, ha szorosan megragadta. Hol három ága volt, hol kettő, attól függően, hogy merről nézte. És ha ő nem változtatott az irányon, megtette helyette maga a kulcs. Lando lehunyta a szemét. 
Negyvenöt percig ült az asztalnál, de senkinek nem keltette fel a figyelmét. Aztán felhajtotta az utolsó korty koffeint, elnyomta a cigarettáját, felállt, némi borravalót lökött az asztalra, barátságosan odabiccentett a csaposnak, és kilépett a szabadba. 
– Gazda? 
– Mondtam már, hogy ne hívj gazdának! Keressünk egy másik kocsmát!

6. fejezet

A következő bár bejáratát kis bronztábla díszítette, a következő felirattal: 
"BERENDEZÉSÜNK SAJNOS NEM ALKALMAS MECHANIKUS LÉNYEK FOGADÁSÁRA". 
Ez annyit jelentett, hogy robotoknak tilos a bemenet. 
És még ez sem volt egészen igaz, legalábbis nem a szó eredeti értelmében. Vuffi Raat ugyanis egyfajta robotparkolóban kellett hagynia, ami minden igényt kielégítően fel volt szerelve, és bőségesen ellátták energiacsatlakozókkal. Az előítéletek itt csak a legszelídebb, legcsiszoltabb formában éltek. Lando látta, hogy a robot csatlakozik néhány társához, akik egy hatalmas vetítőernyő előtt ültek, és éppen egy helybéli holovíziós sorozatot néztek. 
Odabent három toka takarító egykedvűen kente szét a felmosóvizet a padlón. Hogy ezt ők és a munkaadójuk higiéniának tartották, az csak arról tanúskodott, hogy vágy és valóság néha elképesztően messze esik egymástól. 
Itt nem volt olyan sötét, de a vendégek ugyanolyan kevesen voltak, mint az előző csapszékben. Ez persze nem számított; Lando úgysem miattuk jött ide. Ezúttal Lando egy teljes órát ücsörgött tűzforró serkentőitala mellett, és végig feltűnés nélkül játszadozott a kulccsal. Mikor becsukta a szemét, és úgy kezdte simogatni, felfedezte, hogy tapintással éppúgy képtelenség tiszta képet alkotni róla, mint látás útján. 
Leginkább talán a "perverz" szó illett volna rá; egyszerűen undorodott tőle. Szinte megkönnyebbülve nyitotta ki a szemét. 
Meg mert volna esküdni, hogy a bennszülöttek néha különös pillantásokkal mustrálták, amikor másfelé nézett. 
És pontosan erre számított. Feltámadt benne a remény halvány szikraja. 
Újabb egy órával és két étteremmel kesőbb megint az "Űrhajóspihenő"-ben kötött ki, az első csapszékben, amit tegnap Teguta Lusatban felkeresett. Úgy érezte, mintha kétezer év telt volna el azóta. A kettősbajszú tulajdonos ilyen kora este még nem volt ott, de a robot a söntéspult mögött a jelek szerint valóban feltöltötte az adatbankját. Szívélyes, mechanikus bólintással üdvözölte Landót. 
Időközben a hazárdjátékos pukkadásig telepumpálta magát koffeinnel. 
Nekitámaszkodott a pultnak, rendelt egy igazi italt, magával vitte az egyik asztalhoz, és leült. Aztán a különös, szemfájdító kulcsot feltűnés nélkül az asztalra tette, de úgy, hogy mindenkinek látnia kellett. 
Egyvalamiben azonban ez a kocsma különbözött a többitől: a vegyes vendégkör és a söntés mögött szorgoskodó robotcsapos felbátorította Landót, hogy ezúttal behozza magával Vuffi Raat is. Elvégre a kis fickó értékes darab volt (és Lando forrón remélte, hogy erről a közeljövőben valaki másnak is ez lesz a véleménye), s valószínűleg nem venné jó néven, ha ellopnák. 
A mechanikus drágaság pillanatnyilag – jelképesen szólva – hason feküdt a pulton, és elektronikus jelzéseket cserélt a csapossal, aki közben poharakat törölgetett. Landóban gyakran merült fel a kérdés, hogy miről beszélhetnek egymással a robotok, de annyira kíváncsi nem volt, hogy kihallgassa őket. 
Bármilyen toleráns légkör uralkodott az "Űrhajospihenő"-ben, a szokásos toka takarító innen sem hiányzott. Egy szegény, öreg fickó volt az, aki szintetikus fűrészport szórt egy kosárbol a padlóra. Lando újra reménykedni kezdett, mikor észrevette, hogy az ő asztala körül háromszor olyan vastag rétegben áll a fűrészpor, mint másutt. 
A toka folyton őt kerülgette, riadtan, de lenyűgözve, akár a bogarak a fényt. A kulcsra meredt, aztán bizonytalan pillantást vetett a söntéspult felé, majd megint visszanézett a kulcsra, mintha mágneses erő vonzaná. Ha a csapos miatt aggódott, az teljesen fölösleges volt; a robot észre sem vette őt, annyira belemerült a foglalatosságába meg a Vuffi Raaval folytatott beszélgetésbe. Persze az is lehet, hogy egyszerűen nem érdekelte, mit csinálnak a bennszülöttek. 
Lando hirtelen zsebretette a kulcsot; kíváncsi volt rá, hogy mi fog történni. 
A toka abban a pillanatban elhajította a kosarát, és kirohant a hátsó helyiségbe nyíló ajtón. Csak a lengő ajtószárnyak és a vendégek tátva maradt szája emlékeztetett rá, hogy egyáltalán ott volt. Általában semmi olyan nem történhetett, ami ezeket a letargikus, természettől fogva szenilis lényeket futásra bírta volna. 
Lando visszafojtotta a lélegzetét; lehet, hogy most kezdődik a nyerő széria? 
Intett a csaposnak, hogy kér még egy italt. Vuffi Raa hozta ki neki. 
– Még mindig az a véleményem, hogy egy közkönyvtárban több sikerrel járnánk, gazda. 
Letette a poharat a sötét, simára polírozott asztalra. Lando ma este talmogot ivott. Egy rész fűszeres etanol egy rész rózsaszín limettanedvvel keverve, amit kizárólag egy sajátságos, nap nélküli rendszerben termesztettek, mely többszáz fényévnyire volt innen. Rettenetesen erős volt. Lando nagyon utálta, ezért hozatott még egyet; az volt a szándéka, hogy egész éjszaka elüldögél mellette. 
– Figyelj, kis barátom, ezt csak hagyd rám, oké? És csak hogy tudd: azt hiszem, valami már ráharapott a csalimra. 
– Ráharapott a... a csalijára, gazda? – A robot egyik csápjával lenyúlt a padlóra, fölemelt egy csipetnyi fűrészport, és közvetlen közelről szemügyre vette nagy, piros szemével. – Pedig azt hittem, itt lényegesen jobbak a tisztasági feltételek. Talán értesíteni kellene a közegészségügyi... 
– Vuffi Raa, tetszene neked, ha feldolgoznának szardíniásdoboznak? 
Ma délután már másodjára csillant derű a kis robot szemében. 
– Gazda... 
– Ne hívj engem... 
Lando elhallgatott. A fűrészporos ember, aki olyan tüzetesen figyelte őt, visszajött. Volt vele egy másik is, aki igazi matuzsálemnek tűnt az aggastyánok népében. Egy aszott, ráncos vénember volt az, aki minden pillanatban összeroppanhatott volna az évek súlya alatt. 
– Uram – zihálta az öreg toka alig hallhatóan, és olyan mélyen meghajolt, hogy a homloka az asztallapot súrolta. – Minden úgy történt, ahogy írva vagyon. Te vagy a hordozó és a küldött. Amit magadnál tartasz, az valóban a rég elveszett, legendás kulcs. 
A másik toka hirtelen eltűnt, mintha a föld nyelte volna el. Valahogy megtört a varázs. 
A csapos megvonta fémvállát, és újra a munkájának szentelte minden figyelmét. 
– Én... izé... 
Most, hogy Lando végre megteremtette a hőn áhított kapcsolatot, rádöbbent, hogy fogalma sincs róla, mihez kezdjen vele. Az öreg Vuffi Raara nézett. Lando sötét pillantást vetett a kis robotra, az azonban továbbra sem volt hajlandó magára hagyni őt ebben a kényesnek tűnő pillanatban. Vuffi Raa ott maradt az asztal mellett, egyetlen szeme rezzenetlenül meredt a tokára. 
– Uram – ismételte meg a méltóságteljes aggastyán –, én Mohs vagyok, a tokák fődalnoka. Tudod, hogy mit tartasz a kezedben? 
Az öreg kiegyenesedett – már amennyire bírt –, és Lando észrevette a tetoválást a homlokán. A kulcs elnagyolt mása volt az. 
– Mindenesetre igen fura egy szerkentyű – felelte, és önkéntelenül megveregette a szabálytalan kidudorodást a zsebében. – Egyfajta háromdimenziós délibáb. De kérlek, foglalj helyet! Iszol valamit? 
Az öreg lopva körülnézett, ráncos arcára riadt kifejezés ült ki. A tetoválás eltorzult a homlokán. 
– Nekünk nem szabad, uram. Én... 
– Gazda... – szólt közbe megint a robot. 
– Nyugalom, Vuffi Raa! Nos, öreg barátom... – fordult Lando Mohshoz. – Nincs valami mondanivalód a számomra? 
Kivette a kulcsot a zsebéből, és a kezébe fogta. 
Mohs zihált egy kicsit, mielőtt megszólalt volna. 
– Szóval próbára óhajtod tenni hűséges szolgádat? Legyen akaratod szerint, uram. Kívánságod számomra parancs. 
A toka hosszú, gurgulázó üvöltésben tört ki. A nyelv, amit használt, félig ismerős volt Landónak. Talán egy olyan rendszerben beszélték, ahol egyszer már megfordult. 
A hatás, amit ez az előadás a többi vendégre gyakorolt, éppenséggel nem volt valami kívánatos: mind odanéztek és füleltek, de Lando egyszerűen képtelen volt bebeszélni magának, hogy az arcukon a lelkes műélvezők éteri elragadtatása tükröződik. Hirtelen azt kívánta, bárcsak közelebb ült volna az ajtóhoz. 
– Helyesen idéztem, uram? 
Lando megvakarta simára borotvált állát. 
– Hogyne. Tökéletesen. Most pedig – természetesen csak egy kis kiegészítő próbaként – röviden összefoglalhatnád ezt az egészet a Közös Nyelven – A hallgatóságra mutatott. – Talán megtéríthetünk pár pogányt. Nos? 
– Uram? 
Az öreg óvatosan kinyújtotta göcsörtös kezét a kulcs után, aztán meggondolta magát, és szemlátomást vonakodva visszahúzta. 
Végül rákezdte: 
– Nagyúr és hordozó, ez itt a Nagy Nép kulcsa, minden rejtélyek megoldása, a fény a sötétségben, amely utat mutat nekünk. Ez a vég jele, a... 
– Elég, Mohs, egyszerűen azt mondd meg nekem, hogy mire való! 
– Miért, uram? Nagyon jól tudod, hogy... 
Mohs hátrált egy lépést. Csak nem kétkedés csillant egy pillanatra a tiszteletreméltó fődalnok szemében? Folytatta a beszédet, ám a hanghordozása egy árnyalatnyit megváltozott. 
– Megnyitja nekünk az utat a sharuk szellemhárfájához, amely... 
– Ohó, a mindenségit! Ide figyelj, Mohs! Én, mint a kulcs felkent hordozója, téged szemeltelek ki egy zarándokút vezetésére... természetesen merőben szertartásos tekintetben. Használni fogjuk a kulcsot. Mi a véleményed? 
Landóban újra földerengett a balsejtelem, hogy túl könnyen megy ez az egész, de bölcsen elnyomta. El kell végeznie ezt a feladatot, és minden segítséget igénybe fog venni, amit felkínálnak neki. 
– Mi mást tehetnénk vele, uram? Meg kell történnie, ahogyan írva vagyon, különben nem lenne megírva, hogyan kell megtörténnie. 
– Szinte biztos vagyok benne, hogy valahol hézagos az érvelésed, de most nincs kedvem megkeresni, hol. Mikor indulhatunk? 
Az öregember felvonta galambősz szemöldökét, s a kulcs vázlatos képe redőkbe gyűrődött a homlokán, mint egy tangóharmonika. 
– Akár ebben a pillanatban is, uram, ha gondolod. A te szent tervedet semmi nem változtathatja meg. 
S ezzel újra a mennyezetre emelte jámbor tekintetét. 
– Jó – válaszolta a hazárdjátékos, miután az öreg már vagy két perce bámulta elragadtatottan a vakolatot. – De azt hiszem, hogy... 
– Gazda! – A kis robot hanghordozása ezúttal valóban nem tűrt ellentmondást. 
– Mi az, Vuffi Raa? 
– Gond van, gazda. 
– Már csak ez hiányzott! – nyögte Lando. 
Hirtelen egy férfi lépett be az ajtón, fegyverrel a kezében. 
– Rendben, kiskapitány! – mordult föl, és nehéz fegyverét a szerencsejátékosra szegezte. – Készülj a halálra!

7. fejezet

– No de Jandler úr! – kiáltotta a csapos, és elektronikus hangjában rémület csengett. – Rettenetesen sajnálom, uram, de a főnököm önt örök időkre kitiltotta innen, mivel... 
– Pofa be, te gép! A fenébe, hol is hagytam abba? Ja igen – hé, te ott! Igen, hozzád beszélek! Pontosan úgy áll a helyzet, ahogy Bernie mondta nekem a Piramisban! És most nem csak valami szaglászó robottal ül egy asztalnál, aki elcsaklizza előlünk a munkahelyeket, hanem ráadásul még egy mocskos tokával is! Mondd csak, haver, te valami perverz alak vagy? 
Az ivóban tartózkodó néhány vendég azonnal eltűnt Lando és a behatoló közül. 
– Nem tudom – felelte Lando egykedvűen. – Én nem szoktam bekukucskálni a kulcslyukon. De maga kicsoda? 
A férfi izmos alkatú volt, nyolcvan-nyolcvanöt kilót nyomhatott, és csaknem két méterre nőtt. A megtermett alakján feszülő galambszürke kezeslábas fölött sötét tunikát viselt, a nyakában pedig kendőt. Jóképű volt, tiszta, frissen borotvált, és egy kocsmai verekedőhöz képest elképesztően józan, gondolta Lando. És meglepően jó ízlése lehetett. 
Az idegen közelebb lépett; sugárpisztolyának csöve meg sem rezzent. 
A robotcsapos Lando asztalához sietett, és odalépett a két férfi közé. 
– Ez az úr az Űrhajóspihenő volt tulajdonosa, Calrissian kapitány, bár akkoriban én még nem voltam itt. Mikor a lokál más kezébe ment át, megpróbált belefoglaltatni a szerződésbe egy olyan záradékot, amely szerint... 
– Mit akarsz azzal mondani, hogy "megpróbáltam", te nyomorult ócskavastelep? A szerződés az szerződés! Az ember olyan szerződést köt, amilyenhez kedve van! 
Jandler, aki a jelek szerint még nem döntötte el, hogy Landót vagy a csapost lője le előbb, úgy hadonászni kezdett a fegyverével, hogy az ifjú hazárdjátékost a rosszullét környékezte. Amennyiben kenyértörésre kerülne a sor, remélhetőleg a csapost választja, gondolta Lando. Az kevesebb mocsokkal jár – és a fickónak mintha lenne egy árnyalatnyi szépérzéke. A robot nem mozdult. 
– Szó sincs róla, uram! Az egész rendszerben általános megállapodás van érvényben mindenfajta megkülönböztetés ellen, ráadásul amikor ön szabakón elvesztette a lokált, a partnere egy olyan illető volt, aki esküdt ellensége mindenfajta diszkriminációnak. 
A férfi a gép felé pördült – Lando eljátszadozott a gondolattal, hogy közben ráveti magát, de az ötlet csak ötlet maradt –, és fülsiketítő csattanással lesújtott fegyvere agyával a csapos plexiacél koponyájára. 
– Ennyit a megállapodásról – vicsorogta –, és... aúúú! 
– Vigyáznia kéne, ha belerúg egy robotba – tanácsolta Vuffi Raa barátságosan, miközben a férfi harsányan szitkozódva szökdelt a fél lábán. Jandlernek valahogy még ebben a helyzetben is sikerült fenyegető képpel meredni a robotra. 
– Bizony ám! – helyeselt Lando, hogy még jobban elterelje a fickó figyelmét. – Ez különösen akkor ostobaság, amikor egy másik robot is van a közelben. Adj neki, Vuffi Raa! 
A támadó megint szembepördült Vuffi Raaval. Az ötágú robot csodálkozva meredt a gazdájára, de a csel bevált. Az idegen tett egy lépést Vuffi Raa felé. Minden figyelmét a teljesen ártalmatlan robotnak szentelte, s eközben a csapos – bezúzott koponyája dacára – hatalmasat húzott a fejére egy székkel, amit Lando hajított oda neki. 
Jandler összeroskadt, mint egy zsák mynocktrágya. 
Az alig tucatnyi vendég örömujjongásban tört ki. Összegyűltek Lando asztala körül – a bátor, sebesült csaposra közben igazságtalan módon ügyet sem vetettek –, és sorba álltak, hogy kezet rázhassanak vele, és megveregethessék a hátát. 
– Igazán megtisztelnek figyelmükkel! – Landónak kiabálnia kellett, hogy megértesse magát. Fel sem állt a székéről az egész verekedés alatt, és az első szelíd ütéseket is csak most kapta, azokat is hirtelen támadt csodálóitól. – És örömmel látom, hogy nem minden robotot programoztak az erőszak ellen. – Aztán a tömeghez fordult, és integetni kezdett. – Köszönöm, nagyon köszönöm, semmiség volt az egész! 
– Az én programomban csak az áll, hogy nem kezdeményezhetek verekedést – mondta a csapos. – Most kidobom ezt a fickót, ha nem zavarja. És szeretnék elnézést kérni ezért a közjátékért. Elfogad egy italt a cég ajándékaként? 
– Csak az zavar, hogy még nincs az asztalomon. És hozz egyet az én Mohs barátomnak is. Mohs? 
Mohs eltűnt. 
És vele együtt a kulcs is. 
Lando villámgyorsan körülnézett, és még megpillantott egy szürke kabátszárnyat, amint eltűnik a hátsó ajtó mögött. Olyan gyorsasággal furakodott át az embertömegen, ami még a robotokat is meghökkentette, és az ajtónál termett. 
A karja lecsapott... 
És négy göcsörtös, aszott bütyök vágódott a fogai közé! 
Lando vért köpött, és a bütykök mögött meghúzódó csukló után kapott, közben pedig vadul beleharapott a ráncos tenyér puha oldalába. Mohs felkiáltott, és fejbevágta a kulccsal újdonsült mesterét. Lando elengedte az öreg karját. Kábán és szédelegve próbálta torkon ragadni Mohst, sajnos azonban csak a térdét kapta el, pár töredékmásodperccel azelőtt, hogy az a lágyékába mélyedt. Lando felhördült, és elterült a padlón. Rosszulléttel küszködött. 
Éppen ez a helyzet vált azonban előnyére. Amikor az öreg bennszülött – Lando egyszerűen képtelen volt más névvel illetni ezt a primitív vadembert – újra lendületet vett, hogy lesújtson rá a sharu-kulccsal, Lando vakon kinyúlt, és elrántotta az egyik mezítelen, koszos bokát. Mohs hanyatt zuhant, Lando pedig rá. Az öreg karmolni és harapni kezdett. 
Vuffi Raa időközben odaért a gazdája mellé; föl-le ugrándozott, és különféle tanácsokat kiabált oda Landónak, amiket az ifjú szerencsejátékos akkor sem fogadott volna meg, ha történetesen érti őket. Valóban nem volt tisztességes küzdelem. 
Bármennyire szívesen megtette volna, Landót egyszerűen nem vitte rá a lélek, hogy csak úgy kurtán-furcsán elverje az öreget. Csak igyekezett lefogni, míg elmúlik a dührohama. 
Ide-oda hemperegtek a raktárhelyiségben, ládáknak és kartondobozoknak gurultak neki, sőt egy ízben még a csaposrobot lábának is, aki csatlakozott Vuffi Raahoz, és vele együtt kiabálta Landónak a jótanácsokat. Egy nyugodt pillanatban Lando felnézett rá. 
– Igazán sokat segítettetek – mondta a két robotnak. 
A csapos egy centit sem mozdult. 
– Tudja, kapitány, öregembereket verni nem az én világom. Azonkívül ahogy így elnézem, egy kis testmozgás igazán nem árt magának. 
Landot ebben a pillanatban újra magával ragadta a harc forgataga. Mohs megint a kulccsal ütlegelte a fejét, de a csapásai már gyengültek. Lando megragadta a kulcsot, és feltornázta magát; a végén gyakorlatilag rajta ült az öregen. Belemarkolt a gyérülő, galambősz hajba, és szelíden, de határozottan lenyomta a földre a vén toka fejét. 
Mohs egy kicsit még rúgkapált, aztán megnyugodott. 
– Csúnya, csúnya Mohs! – zihálta Lando lélegzet után kapkodva, és lenézett a fekvő öregre. – Ronda dolog belevágni az ilyen szent ügyekbe a jog szerinti kulcshordozó segítsége nélkül. 
Mohs foltos, ráncos tenyerébe temette az arcát. 
– Megölhet, mester, mert nagy az én vétkem! 
– A végtelen világűrre mondom, ez az első értelmes mondat, amit hallok tőled. 
Lando feltápászkodott, és lecsüccsent egy halom plasztikkartonra, a fal mellé. 
– De még egyszer ugye nem fogod elfelejteni, hogy ki itt a szent küldött? – emelte föl a kulcsot. – Ez a szemgyötrő izé pedig egyelőre nálam marad. Ha ezt mindig észben tartod, akkor kitűnően ki fogunk jönni egymással. Vuffi Raa? 
A robot ott botladozott mellette, izgatottan hadonászva a csápjaival. 
– Igen, gazdám? Sajnálom, hogy nem tudtam segíteni önnek, de... 
– Tudom, tudom. Szerinted mennyi időre van szükségük Gepta embereinek, hogy megbütyköljék a Falcont? 
A gép elgondolkodott. 
– Legfeljebb egy órára, gazda. Csak a hajtóműhengert kell... 
– Kímélj meg a műszaki részletektől! – Lando megint az öregemberhez fordult, aki gyorsabban magához tért, mint ő maga. – Mohs, most az űrkikötőbe megyünk, és felkerekedünk erre a kis kirándulásra. Hajlandó vagy velünk jönni, és tisztességesen viselkedni? 
Az öreg meghajolt, és alázatosan így szólt: 
– Igen, nagyuram, hajlandó vagyok. 
– Akkor gyerünk – és ne nevezz engem nagyuramnak! 
Mohs lopva egy pillantást vetett Vuffi Raara, és újra bólintott. 
– Igenis, mester. 
– Mohs? – Lando szúrós szemmel mustrálta a töpörödött alakot. – Te most vicces akarsz lenni? 
– Mi az, hogy "vicces", nagyuram? 
Lando lemondóan sóhajtott. 
– Tulajdonképpen ez az egész történet az. Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy elkerüljem az összetűzést azzal a veszedelmes fickóval az ivóban, te meg közben lelépsz, és megpróbálsz kulcshordozót csinálni magadból. És még mindig nem értem, hogy miért pont engem szemelt ki erre a piszkos munkára Gepta meg a zsebkormányzója. Náluk volt a kulcs, miért nem mentek ők maguk a... Gyere, Vuffi Raa, indulunk! Szükségem van egy kis időre, hogy átgondoljam a dolgokat. A Falcon fedélzetén fogunk éjszakázni, akkor reggelre frissek és üdék leszünk – Szünetet tartott, majd hozzátette: – És állítok pár csapdát, nehogy valaki megpróbálja ellopni a kulcsot. 
– Gazda, én nem vagyok biztos benne, hogy a programozásom ezt lehetővé teszi. 
A csaposrobot részvétlenül álldogált mellettük, aztán elindult vissza az ivóba. 
– Sok szerencsét, uram! Azt hiszem, szüksége lesz rá. 
Lando, gyanakvó pillantását még mindig Mohsra szegezve, így szólt Vuffi Raahoz: 
– Rendben, akár túl bírod tenni magadat a kibernetikus erkölcseiden, akár nem, az éjszakát mindenesetre a Falcon fedélzetén töltjük. Eredj előre, és szerezz nekünk valami közlekedési eszközt – buszt, zöldségszállító kocsit, vagy valamit – Idegesen vállat vont, és megpróbált kilazítani egy fájdalmas izomgörcsöt a lapockája táján. – Szerinted vannak taxik ezen a feneette sárgolyón? 
A robot meg tudta különböztetni a szónoki kérdéseket az igaziaktól. 
Lando utánanézett, megmasszírozta sérült vállát, felállt, és kinyújtózkodott. 
– Várjon egy percet, nagyuram! – A vén toka volt az. – Nem illendő, hogy a rabszolga ugyanazon a járművön utazzon, mint a gazdája. 
Lando felhorkant. 
– Van jobb ötleted? 
Mohs megrázta galambősz fejét. 
– Ne aggódjék, nagyuram, és ne törődjön méltatlan rabszolgájának alantas útjaival, hanem járja bátor szívvel a saját útját, ahogyan alázatos rabszolgája is járja a magáét. 
– Ezt szépen megmondtad. Szóval az űrkikötőben találkozunk? 
Az öregember zavartnak tűnt. 
– Hát nem ezt mondottam volt az imént? 
– Feltételezem, hogy igen, csak a fordítás nem volt kristálytiszta. Rendben van, öregfiú, járd csak a magad útját – A fenébe, elszakadt a méretre szabott egyennadrágja! Hiába, nem ilyen torzsalkodásokra való. – Majd égve hagyjuk a jelzőfényt a pilótafülkében. 
Kiment a bejárati ajtón Vuffi Raahoz. Mohs valószínűleg a hátsó kijáratot használta. 
Szinte ugyanabban a pillanatban megállt előttük egy légpárnás busz, s Lando meg a robotja tíz perc alatt megjárta a tíz kilométeres utat az űrkikötőig. 
Már várták őket. 
– Minden fényrudakra, ez meg mi az ördög? – kérdezte Lando a robottól, aki legalább ugyanannyira meglepődött. 
A záróláncon kívül, amely az űrkikötőt körülvevő védőpajzsban nyíló rést biztosította, tekintélyes méretű és rendkívül szokatlan összetételű tömeg gyűlt össze. Lando szórakozottan fizetett a sofőrrobotnak, és a százszámra tolongó, görnyedt, szürke alakok felé fordult, akik ágyékkötőben álltak a holdtalan éjszakában, és a hideg, elutasító csöndbe burkolózó csillagokhoz énekeltek. 
Mikor a hazárdjátékos és kísérője közelebb ment, a tömeg egy lépést hátrált, és széles, szabad folyosót nyitott nekik. Egyik oldalt látni lehetett plexiüveg fülkéjében az ügyeletes őrt, amint izgatottan gesztikulál egy vidifon képernyője előtt. 
Lando kicsit tétovázott, mert ez a hatalmas tömeg kellemetlen előérzetet ébresztett 
benne, különösen a bennszülött főnökkel nemrégiben folytatott kézitusa miatt. Aztán mégis elindult, szép lassan, Vuffi Raaval az oldalán. A tokák utat nyitottak nekik, de egyetlen pillanatra sem hagyták abba a monoton éneklést. 
Az eleven folyosó végén találkoztak Mohsszal.

8. fejezet

Lando néhány nagyon hosszúnak tűnő napot töltött alvás nélkül. Semmi kedve nem volt elgondolkodni rajta, hogyan tehetett meg egy ezeréves aggastyán tíz kilométert a romokkal zsúfolt terepen úgy, hogy megelőzött egy légpárnás buszt. 
Törje rajta a fejét Vuffi Raa, elvégre erre valók a másodfokú robotok! 
A diszharmonikus, fejhangú éneket természetesen Mohs, a tokák fődalnoka vezényelte. Az öreg most intett a többieknek, hogy váltsanak halk háttérzenére, ő pedig a szerencsejátékoshoz intézte szavait. 
– Üdvözlet, nagyúr, kulcshordozó – Vuffi Raahoz fordult –, és szent küldött. Valóban úgy történik minden, ahogyan írva vagyon! Most pedig ereszkedjetek le alázatos szolgáitokhoz, és közöljétek velük, hogy mi légyen a teendő. 
– Mi megyünk a Millennium Falconra! – bökött Lando a száz méterrel odébb álló, rákra emlékeztetö űrhajó felé, és ásított. – Ti pedig lefeküsztök az ágyikótokba, és... Pillanat! 
Hirtelen megtorpant. A kis űrhajó körül féltucat terepsikló állt az aszfalton. A reflektorok fénye olyan vakító volt, mint a szupernováké. A környéken legalább két állig felfegyverzett rendőrosztag strázsált. 
– Atyavilág! – mondta a hazárdjátékos a robotnak. – Úgy tűnik, ma éjszaka még nem kell próbára tennünk az etikai meggyőződéseidet. A jelek szerint mindenki hamarabb ér nálunk az űrkikötőbe. Ennyit a tömegközlekedés csodáiról. Szerinted most mit kéne csinálnunk? 
– Csinálnunk, gazdám? 
– Nagyon vicces, hűséges és megbízható robotom! Nem is tudom, hogy tudsz ennyi segítséget adni! 
Mikor Lando, a robot meg a toka dalnok – aki kivált a búcsúztatásukra egybegyűlt tömegből – megindultak a leeresztett rámpa felé, sisakos-páncélos rendőrök állták el az útjukat, lövésre készen tartott sugárfegyverekkel a kezükben. 
– Rendben, tiszt úr, fizetem a büntetést! – Lando fáradt volt és elkeseredett. Még azt sem akarta tudni, hogyan cselezték ki a behatolásvédő rendszert, amit tegnap este bekapcsolt. A hangja azonban még mindig barátságosan csengett. Ezekkel az emberekkel tanácsos volt udvariasan viselkedni. 
– Jó estét, kapitány! – felelt neki egy ugyanolyan barátságos hang a két rangjelző sávval ellátott páncélsisak mélyéről. – Azért vagyunk itt, hogy felügyeljük a szállítmány berakodását. 
– Valóban? – Lando egészen meghökkent. Nem szeretett rendőröktől szívességet elfogadni. Az egyenruhás alak páncélkesztyűs ujjával a teherautóra mutatott, amelyből automata futószalagon áramlottak a kis csomagok a Falcon rakterébe. 
– Valóban – mondta a tiszt, s valamivel szelídebb és (legalábbis Lando füle szerint) civilebb hangnemben hozzátette: – Remélem, magához tért már valamennyire. Tegnap igyekeztünk a lehetőségekhez képest óvatosan eljárni. Ne vegye személyeskedésnek, uram! Muszáj volt engedelmeskedni a parancsnak. 
Meg egy rakás álszent magyarázkodást is muszáj voltál kitalálni, gondolta Lando, miközben megpróbált kivenni valamit a fekete sisakrostély mögött. Végül feladta. 
– Ne csináljon nagy ügyet belőle, barátom, tökéletesen megértem! Remélem, egy szép napon majd alkalmam lesz elégtételt venni. 
A hekus kuncogott, szalutált, összecsapta a sarkát, és vállára vetette nehéz sugárvetőjét. A színjáték láttán Lando alig bírt elfojtani egy katonához egyáltalán nem illő mosolyt. Fölsietett a Millennium Falcon fedélzetére, Vuffi Raaval és Mohsszal a nyomában. 
A Falcon belseje, jutott eszébe Landónak már vagy századjára, inkább valami nagy állat zsigereire hasonlított, mint egy élettelen, műszaki konstrukcióra. Az utasszállítók meg a többi űrjármű, amin megfordult, mind olyan takarosak és rendezettek voltak, mint az a szálloda Teguta Lusatban, amelyről kellemetlen emlékei maradtak. Ezen a hajón azonban nem voltak leválasztott kabinok, még a rakteret meg a legénységi szállást sem határolták el egymástól válaszfalakkal; a siváran berendezett helyiségek most zsúfolva voltak az értékes életkristályokat tartalmazó ládákkal és konténerekkel. 
Lando elnézte, ahogy a rakodórobotok dolgoznak. Gepta látszólag betartotta a megállapodás rá eső részét – Lando elkönyvelte magában, hogy minél hamarabb elemeztetnie kell a kristályokat. Sem a varázsló, sem irodai lótifutija nem volt valami bizalomgerjesztő jelenség – még egy olyan aranyszívű fickó szemében sem, mint Lando Calrissian. 
Lando elhelyezte Mohst egy kényelmes ablakkeretben, majd Vuffi Raaval az oldalán az űrhajó hiperhajtóművéhez sietett. Itt valakik alapos barkácsmunkát végeztek. De a céljuk nem a hajtómű teljesítményének fokozása volt. 
– Á, gazda! – nyöszörögte az ijedt másodfokú robot. – Nézze csak, mit műveltek vele! 
A műszerfalhoz kígyózott, és megállt előtte; a csápjai vadul tekergőztek, és közben olyan hangokat adott ki magából, hogy Landónak megfájdult tőle a feje. A borítást a fal egész szélességében leszaggatták. A mennyezetről széttépett kábelek és átvágott drótok lógtak, a pulton gépalkatrészek hevertek teljes összevisszaságban: csavarok, miniakkuk, a szigetelés darabjai. A levegő az égett, megperzselt műanyag bűzével volt terhes, bár a légcserélő rendszer telje hatásfokkal működött. 
– Elég randa, vén tésztakeverőgép! De ne ijedj meg, ez csak egy élettelen szerkezet, ezt nem szabad elfelejtened! Megígérték, hogy megjavítják, mihelyt... 
– Csak egy élettelen szerkezet? – A robot hangjában hihetetlen, már-már a hisztériával határos felháborodás csengett. – Gazdám, én is "csak egy élettelen szerkezet" vagyok! 
Ez valami iszonyú, kegyetlen, gonosz dolog volt! Ez... 
– Ugyan már, Vuffi Raa, nem kell kimerítened az egész szótáradat! Te egy értelmes szerkezet vagy. A Falcon nagy és elegáns, de az univerzális skálán mélyen alattad áll. Különben nem kellett volna kibérelnem azt a feneette, idióta pilótát... 
– Gazda – szakította félbe a robot, ezúttal már szelídebben –, ön hogy érzi magát, amikor látja, hogy egy kis háziállatot elgázolnak az úton? Teljesen mindegy magának? Talán azt mondja, hogy csupán egy állat volt, amely az univerzális skálán mélyen-mélyen maga alatt áll? Vagy úgy érez iránta... nos, úgy, ahogy most én? 
Lando a fejét csóválta. Túl fáradt volt a további vitához. A párhuzam stimmelt, legalábbis nagy vonalakban. És egyáltalán nem tetszett neki, hogy a kis automata emberibben viselkedik, mint ő maga. 
– Előremegyek – mondta minden átmenet nélkül. – Fogadok, hogyaz olyan alakok, mint Mohs, azon nyomban zűrbe keverik az embert, ha ilyen sok kapcsolókarral és tarka gombbal magára hagyja őket. 
– Rendben, gazda. Én engedelmével egy kicsit még itt maradnék, hogy megvigasztaljam a hajót, és... izé... bekötözzem a sebeit.
– Ahogy óhajtod – Lando megállt a folyosó kanyarulatában, és hátranézett. A robot nekilátott, hogy összeszedje a földről a csavarokat és a burkolatfoszlányokat. – Izé, khm, sajnálom, hogy nem értettem meg azonnal az érzelmeidet, vén kibercimbora. Tudod, egy kicsit... – Fogalma sem volt róla, hogy mit mondjon. 
Hosszú csend állt be. 
– Semmi baj, Lando. Legalább megértett, miután elmagyaráztam magának a helyzetet. 
Azt hiszem, erre a legtöbb szerves lény képtelen lett volna. 
A hazárdjátékos öntudatosan megköszörülte a torkát. 
– Igen, jó, izé... Akkor később majd látjuk egymást, és... khm, légy szíves, ne szólíts Landónak! 
A cső alakú pilótafülkében Lando a laikusok lekiismeretességével tanulmányozta a műszerfalon villogó jelzőfényeket, és a Falcon alaposan beszamárfülezett kézikönyvét lapozgatta, hogy megállapítsa róluk, mit jelentenek. 
Legnagyobbrészt csak figyelmeztető jelzések voltak, melyek azt mutatták, hogy a zsilipek, amiken a berakodás folyt, nyitva vannak. Lentről ezt tompa dübörgés és halk csikorgás erősítette meg. Ám a hiperhajtómű vezérlőpanelén mindenütt vészjósló sárga és piros fények égtek. 
Lando mögött Mohs már-már szenilis passzivitásban ült a magasított karfájú pilótaszékben, ahová a hazárdjátékos leültette. Landót ez csöppet sem zavarta; magában azt kívánta, bárcsak ő is így élvezhetné a helyzetet. Megerőltető nap volt ez a mai a szegény öreg vadember számára. A toka magába roskadva ült a széken. A kezét karba tette az ágyékkötöjén, és tágra nyílt szemmel meredt a hűtőrácsos mennyezetre. 
– Mohs? – kérdezte Lando barátságosan. 
Az öregember összerezzent, mintha nyitott szeme ellenére mélyen aludt volna, és észre sem vette volna Landót. Hunyorgott, s kezével lassan, reszketegen végigsimított borostás állán. 
– Igen, nagyuram? 
– Mohs, milyen dalt énekeltél a népeddel kint, a kerítés előtt? 
Az öreg mélyet lélegzett, és kihúzta magát a puha kárpittal borított székben. Még sosem nyugtatta csontos ülepét ilyen kényelmes párnákon. Megveregette a karját, mintha arról akarna megbizonyosodni, hogy valóban ébren van-e. 
– A küldött dala volt az, nagyuram, amivel a te érkezésedet... 
– Jól van, hülye kérdés volt. 
Hosszú, gondolatokkal terhes csend állt be. Az öregember lélegzése szinte visszhangot vert a szűk vezérlőkabinban. Lando nem sokat tűnődött még ezen a küldött-történeten. 
Nem volt rá ideje. Most azonban lassan derengeni kezdett neki, hogy talán több is van ennek a danolászásnak meg kulcshordozásnak a hátterében, mint amennyit Mohs elárult neki. 
– Nos, öreg haver – mondta Lando, csöppet sem barátságtalanul –, ha nem merültél még ki túlzottan ettől a sok izgalomtól, igazánmesélhetnél nekem kicsit többet is! 
Vuffi Raa pontosan ebben a pillanatban tért vissza az űrhajó hátulsó részében lévő hajtóműrészlegből, olyan lármával és annyira esetlenül, hogy az minden szerves lényen túltett. Bemászott a pilótaülésbe, amit Landó újra felszerelt, miután a hasznavehetetlen asztrorobotot visszaküldte az Oseonra. A kis automata szokatlanul csendes volt. 
– Minden oké a fedélzeten? – kérdezte Lando futólag. – Jó. Nem hallottad véletlenül, mit mondott odakint az a rendőrtiszt? Nyíltan bevallotta, hogy annak a nyamvadt irodakukacnak a parancsára ő... 
– Igen, gazda – felelte a robot szórakozottan. – Meg kell mondanom, hogy eléggé meglepett. 
Lando elgondolkodott. 
– Nem is tudom. Voltaképpen nem hiszem, hogy véletlenről lenne szó. Először is talán nincs túl sok egyenruhás gazfickó Teguta Lusatban, aki hajlandó az ilyesmire. Azonkívül kiválóan illik Duttes Mer humorához, hogy pont ezt a pasast küldi a búcsúztatásunkra. Az igazat megvallva meglehetősen udvarias dolog volt tőle, hogy bocsánatot kért, érdeklődött a hogylétem után, és így tovább. 
Vuffi Raa ismét szinte emberi módon reagált. Oldalt lépett, és az "arcát" Lando felé fordította. 
– Mindenekelőtt akkor, ha belegondol az ember, hogy maga később alaposan visszaadta a kölcsönt, gazdám. 
Ezúttal Landón volt a sor, hogy meglepetten pislogjon. 
– Visszaadtam a kölcsönt? Ezzel meg mi a galaktikus szélviharra célzol? 
– Gazda, én azt hittem, hogy ugyanarról az úgynevezett véletlenről beszélünk. Hát nem tudta, hogy ez a... 
– Persze, ez a fickó tegnap este látogatást tett a szállodánkban. 
– Utána pedig "Jandler" néven újra felbukkant az Űrhajóspihenőben, ezúttal már civilként. Azt hittem, maga is felismerte a hangját. És a nyakát is félrehajtva tartotta, biztos fájt még neki. 
– Mit nem mondasz! 
Talán mégis létezik még igazság az univerzumban, gondolta Lando elégedetten. Aztán keserűn elhúzta a képét. Már megint egy titokzatos véletlen! Mint jelentette akkor ez a nagy felhajtás a kocsmában? Eddig egészen mindennapos, bigott ostobaságnak vélte egy egészen mindennapos, bigott bolygón. És valami köze volt hozzá a csaposrobotnak is (vagy a tulajdonosának), aki pedig látszólag... 
És Landónak hirtelen eszébe jutott az előző gondolata. 
– Mesélj nekünk valamita küldöttről, Mohs, öreg haver – ne – ne énekelj! Fogd olyan rövidre és érthetőre, amennyire csak tudod. 
A toka aggastyán összerezzent. 
– A legenda egy sötét kalandorról beszél, egy vakmerő csillagjáróról, akinek szinte felfoghatatlan szerencséje van a játékasztaloknál, s mikor eljön hozzánk, egy ezüstpáncélos ember kíséri, aki valójában nem is ember. Náluk lesz a kulcs, amivel kiszabadíthatjuk a szellemhárfát, melynek... 
Lando nyitott tenyérrel nagyot csapott a széke karfájára. 
– Istenem, becserkésztek és tálcán tálaltak, mint valami ünnepi vadpecsenyét! Lestek ránk, Vuffi Raa! Gepta bizonyára hónapokig, talán évekig dekkoltatta a spionjait az űrkikötőben, hogy találjanak valakit, akire ráillik a leírás: hazárdjátékos, hajóskapitány, van egy robotja, és nem túl értelmes fickó. Ezért nem tudta átvenni a szerepemet sem az a szenilis tundi mágus, sem a hájas kormányzója: nem passzolnak a legendába! 
– És mi, gazdám? 
– Mohstól kérdezd; ő őrzi a Szent Grált. 
– Gazda? 
– Jól van na, ez csak amolyan szólásmondás. Vonuljunk hátra, és hunyjunk egy kicsit! Holnap el kell intéznünk egy-két hőstettet – és ne felejtsd el kifényesíteni a páncélodat, vén konzervnyitó!

9. fejezet

Virradatra, miután egy egész éjszakát átaludt elegáns, bár már kissé viharvert egyenruhájában, Lando hangulata rosszabb volt, mint valaha. Utálta, ha átvágják. Az a kellemetlen gyanúja támadt, hogy még fel sem fogta, milyen játékot űz vele Rokur Gepta. 
A Millennium Falcon startja röviddel napfelkete után óraműpontossággal történt, ahogy az a pilótakézikönyvben meg van írva. Még a Teguta Lusat-i irányítótorony is bókolt miatta Landónak. A kedve azonban ettől sem lett jobb. A bókokat továbbadta Vuffi Raanak, aki az űrhajót vezette. 
A rakodók és az őrcsapatok eltűntek valamerre a holdtalan éjszakában, előtte azonban gondosan lezárták a Falcon zsilipjeit, úgyhogy másnap reggel minden jelzőfény elégedett zöld színnel pislákolt. Mohs összekuporodott egy függőágyban, és úgy horkolt, akár egy ősrégi, primitív, belsőégésű motor. Vuffi Raa egész éjszaka a hajót takarította, és a károsodott részlegben ügyködött. 
Az értelmes robotoknak szükségük van az alvásra – minél intelligensebbek, annál inkább –, Lando azonban sosem volt képes megérteni az éjszakai szokásaikat. Ő maga ide-oda hánykolódott a drága és elegáns színselyem hálózsákban, amit a gyűlésterem játékasztala alatt terített le, míg végül nyugtalan félálomba merült, amelyböl a robot ébresztette föl. Fáradt volt és teljesen elgémberedett; a több csésze forró, fekete koffein, amit felhajtott, csak tovább rontotta amúgy sem rózsás hangulatát. 
– Nyugalom! – förmedt rá minden ok nélkül az öreg toka sámánra. Megint a pilótafülkében gyűltek össze. Mohs hátul ült, Vuffi Raa pedig a másodpilóta székében. 
Ez csupán udvarias gesztus volt az ember-kapitánnyal szemben, valójában a robot vezette az űrhajót. Egyszer majd, gondolta Lando, ha vége lesz ennek az egésznek, mindkét gépen túl fog adni, Vuffi Raan meg a Millennium Falconon is. Talán talál majd valakit, aki tud mihez kezdeni velük. 
– Hova megyünk? 
Most orbitális pályán keringtek a Rafa IV körül. Innen percek alatt eljuthattak bármelyik pontra a bolygó felszínén, vagy elindulhattak egy másik világ irányába a rendszeren belül. 
Mohs lehunyta a szemét, valami ősrégi dal érthetetlen szavait motyogta maga elé, majd ráncos ujjával kimutatott a kabinablakon. 
– Nagyuram, a szellemhárfa ebben az irányban van. 
Kiváló, gondolta magában Lando. Egy bádogdoboz a pilótám, és egy vén javasember a navigátorom! Egy szadista, halk hang agya valamelyik rejtett zugában makacsul ragaszkodott ahhoz a kiegészítéshez, hogy ennek a fantasztikus legénységnek a kapitánya pedig egy félhülye szabak-játékos. Szóval nyugtalanságra semmi ok. 
Föladta, és kifelé bámult a lapokra osztott páncélüveg ablakon. 
Hogy az ördögbe magyarázza el egy félpucér vadembernek az asztrogáció finomságait? 
– Arra a világos fénypontra gondolsz ott az égen, Mohs? 
– Hogyne, nagyuram; a Rafa-rendszer ötödik bolygója; két természetes holdja van, belélegezhető atmoszférája, a gravitációja pedig a szabványérték kilenctizede. Sokban hasonlít ahhoz a bolygóhoz, amit az imént hagytunk el, csak ennek holdjai is vannak. Ha nem tetszik neked... 
– Felejtsd el! – a szerencsejátékos gyanakvó pillantást vetett az öregemberre. – Honnan tudsz hirtelen ilyen átkozottul sokat a csillagászatról? 
És voltaképpen ki itt a vadember? – kérdezte magától titokban. Ő sosem találta volna meg a legközelebbi bolygót a fölöttük ragyogó csillagútvesztőben a fedélzeti számítógép segítsége nélkül. 
A tiszteletreméltó dalnok vállat vont, és fáradt, fogatlan mosolyt villantott Lando felé. 
– Minden benne van a reflektív teleszkóp énekében, nagyuram, ami tartalmazza a rendszer világainak részletes leírását. Valami rosszat mondtam? 
Aztán hosszú-hosszú csend állt be, míg Vuffi Raa végül megerősítette, hogy az a "világos fénypont az égen" valóban a Rafa V. 
– Hány ilyen fura dalt ismersz te voltaképpen? 
A vadember elgondolkodott. 
– Nem tudok addig elszámolni, nagyuram. Többet, mint amennyi ujja van az őseimnek és a leszármazottaimnak együttvéve. Körülbelül hat egész hét tizedszer tízet a negyediken. Kielégítettem a kíváncsiságodat, nagyuram? 
Ahhoz képest, hogy nagytiszteletű pap, egészen szarkasztikus a fiú, gondolta Lando. 
– Ezt valószínűleg a tudományos szakkifejezések énekéből vetted, ugye? 
Lando megrázta a fejét. Most már tökéletesen értette, miért nem vállalkozott Gepta és Mer maga erre a nyomozásra. Semmi köze nem volt az ügynek a beteljesülendő toka-legendákhoz. Egyszerűen nem volt kedvük megőrülni. 
Eltűnödött rajta, mi szüksége van őrá egyáltalán Mohsnak és Vuffi Raanak. 
– Mi legyen, gazda? Akkor indulunk a Rafa V felé? 
– NE SZÓLÍTS GAZDÁNAK! 
A rövid, pár millió kilométeres ugrás a Millennium Falcon kapitánya és "legénysége" számára kimondottan kellemesen zajlott le: eseménytelen volt. 
Az út persze még nem ért véget. Vuffi Raa és Lando valósággal kifacsarták a vén Mohst, addig ismételtették vele a vonatkozó ének vonatkozó verssorait, amíg minden kétséget kizárólag meggyőződtek róla – már amennyire ez az adott körülmények között lehetséges volt –, hogy a szellemhárfa valóban a Rafa V-ön van elrejtve. 
Persze ki tudja, mennyire lehet az ember biztos a dolgában, ha minden információja egy látszólag szenilis sámántól származik, aki szünet nélkül ontja magából a meghatározhatatlan korú legendákat. Ráadásul verses formában. 
Lando pár órát fordított arra, hogy végre egyszer rendesen kialudja magát, miközben Mohs és Vuffi Raa kicsit eltársalogtak egymással. A pilótaülés összehasonlíthatatlanul kényelmesebb volt a hálózsáknál. Mikor Vuffi Raa felkeltette, Lando félig már újra embernek érezte magát. Szinte vidám volt. Legalábbis annyira, hogy... 
PENG! 
Valami nekicsapódott a pilótakabin tetejének, méghozzá keményen. 
– A fekete lyukakra, ez meg micsoda? – kiáltotta Lando. Az öregember összekuporodott mögötte, és nyöszörgős fejhangon verseket kezdett hadarni. 
Valakinek a haragjáról szóltak, és... 
PANG! 
Ezúttal hátrábbról jött, a hajtóműrészleg felől. A műszerfalon villogni kezdett egy sárga kijelző. Vuffi Raa olyan gyorsan nyomkodta a gombokat a vezérlőpanelen, hogy alig látszottak a csápjai. 
– Egy pillanat, gazda, mindjárt megpróbálom... 
PING! PONG! 
Most már piros fények kezdtek villogni. Hallani lehetett a szökő levegő halk, de összetéveszthetetlen sziszegését. Lando nagyot nyelt. A fülében pukkanást hallott, mert ezzel kiegyenlítette a nyomáskülönbséget, pedig nem is ezért akart nyelni. 
Valami eltalálta a Millennium Falcont, mégpedig nagy erővel. Lando gondolataiban hirtelen érthetetlen okból Jandler őrmester képe merült fel (ha ugyan ez volt az igazi neve). Orbitális pályán voltak a Rafa V körül, és éppen alkalmatos leszállóhelyet akartak keresni maguknak a vén toka sámán segítségével. 
Vuffi Raa megbillentette a Falcont, hogy a jobban páncélozott alsó felével fogadja a találatokat. Mindenestre kétségtelen volt, hogy nem úszták meg szárazon. 
PUNG! 
– A galaktika szívére, ez meg mi? – nyögött fel Lando. 
Most egy különös tárgy lebegett el a pilótafülke ablaka meg a külső antenna között. Úgy nezett ki, mint egy fogantyúval és szívókoronggal ellátott üvegporszívó, de valami áttetsző anyagba volt beágyazódva, ami egy túlméretezett életkristályra emlékeztetett. 
– Nem tudom, gazdám? 
Valóban hisztérikus volt egy kicsit a robot hangja? Csodálatos, gondolta Lando. 
Az űrhajó tovább pörgött, aztán stabilizálódott, és oldalvást keringett tovább a bolygó körül. A bombázásnak egyelőre vége szakadt. A robot Landóhoz fordult. 
– Csak valami mesterséges objektumról lehet szó, gazdám. Az archeoasztronómusok szerint a Rafa V volt a sharuk szülővilága, az a bolygó, ahol kifejlődtek. Mohs dalai is ezt erősítik meg. Azt hiszem, hogy amit mi most látunk – és ami veszélyt jelent számunkra –, az az űrrepülésre tett első kísérletek hordaléja: olyan objektumok, melyeket primitív rakétákkal lőttek fel a világűrbe, vagy kisebb hajókból hajítottak ki, mielőtt beléptek volna az atmoszférába. 
Ez értelmes magyarázatnak tűnt. Az orbitális pályákon általában halmokban keringtek a régészeti leletek a kezdetlegesebb technológiák korából. Odakint valószínűleg kamerák röpködnek, használt szkafanderek, ízetlen űrhajósebédek maradékai – és gyakorlatilag minden ugyanolyan friss, mint az első napon, néhány mikrometeorittól meg egy kis kozmikus sugárzástól eltekintve. 
Ekkor Landónak eszébe jutott valami. 
– Vuffi Raa, miért nem húztad fel a védőpajzsokat, amikor az első találat ért minket? Minden gond nélkül elboldogultak volna az egész szeméttel, különösen ilyen csigatempó mellett. 
Úgy tűnik, mégis van valami foganatja, hogy az utóbbi héten olyan gyakran forgatta a pilótakézikönyvet, gondolta Lando. Talán csak gondosan figyelnie kell a robotot, amíg ellesi tőle a legfontosabb fogásokat. 
Másrészt azonban jelenleg ülhetne egy kényelmes személyszállító hajón is, valami hideg itallal a kezében, és nyírogathatná a két lábon járó birkákat. 
– Nem tudom, gazda – jött a válasz. – Olyan gyorsan reagáltam, amennyire csak bírtam. Kapaszkodni, behatolunk az atmoszférába! 
A robot csápjai ismét röpködni kezdtek a műszerfal gombjai fölött. 
Lehet, hogy a Rafa V volt a legendás sharuk szülővilága, emberi lakóhelynek azonban távolról sem látszott ideálisnak. Volt rajta némi légkör, a mindenütt jelenlévő romkiállítás, meg – ami a legfontosabb – jónéhány kristályültetvény. Ám túl hideg és túl száraz volt, ellentétben a csapadékos, kellemesen meleg Rafa IV-gyel, azzal a bolygóval, amelyikről érkeztek. 
A térképeket még Teguta Lusatban töltöttek be a fedélzeti számítógép adatbankjába, és most kiegészítették őket az orbitális pályáról folytatott megfigyelések eredményeivel. 
Itt-ott voltak kisebb települések, mindenekelőtt ültetvények, ahol néhány toka (a tokák a rendszer minden bolygóján honosak voltak) életkristályokat termesztett fegyencek és kormánytisztviselők felügyelete alatt. A termés persze távolról sem volt annyira gazdag, mint a Rafa IV-en. 
Pár száz év múlva minden bizonnyal lesznek itt falvak, sőt talán városok is, de akkorák sohasem, mint a sharuk által hátrahagyottak. Egyelőre azonban legfeljebb három-négyszáz személy élt az egész bolygón. 
A kolosszális piramis, amit Mohs szemelt ki nekik, legalább ezer kilométerre esett minden civilizációtól. 
Vuffi Raa tollpiheként tette le a Falcont néhány ősi épület között, melyek eltörpültek a hatalmas piramishoz képest. Lando egyszerűen nem talált szavakat az előttük magasodó alakzatra. Legalább hét kilométer magas volt, s az alapozása olyan mélyen húzódott a talajban, hogy kívül esett a mérőműszerek hatósugarán. Sima, feldolgozatlan műanyagból épített hegyóriás, melyet rejtélyes célra emeltek. 
A piramisnak öt oldala volt. (Nem számítva az alapozást – bárhol is lehetett.) Az oldalak szabálytalan szögeket zártak be egymással. Az egész építmény fenyegetőnek, veszedelmesnek hatott, mintha minden pillanatban felborulhatna. Minden oldalát más színűre festették: ciklámenre, barackszínűre, sáfránysárgára, akvamarinkékre, türkizzöldre és levendulára. 
Rettenetesen ízléstelen, gondolta Lando. Nem csoda, hogy kihaltak. 
A csúcs díszítés nélkül maradt. Az öt oldal egyszerűen összefutott egy pontban, amely elég hegyesnek tűnt, hogy fájdalmas sebeket hasítson bárkin, aki megpróbálna ráülni. 
Lando nem először tette fel magának a kérdést: kicsodától vagy micsodától ijedhettek meg azok a lények, akik ilyen dolgokra voltak képesek? A hajó minden helyiségét felforgatta az alkalomhoz megfelelő öltözék után, beleértve a saját ruhásszekrényét is. 
Végül úgy döntött, hogy könnyű, elektromos fűtésű párkát vesz föl, vastag nadrágot, mikroszigetelt kesztyűt és masszív talpú, viharvert csizmát. Annyira bizonytalanul érezte magát ezen a bolygón, hogy szakított egy régi szokásával: kurta csövű, nehéz sugárvetőt akasztott a nyakába, a zsebeit meg teletömte tartalék energiatárakkal. 
A fegyver a hasát verdeste, és a legapróbb mozdulatra is nehézkes himbálódzásba 
kezdett. 
Mohs rövid tűnődés után elszántan elhárította az ajánlatot, hogy felvegyen még valamit az ágyékkötőjén kívül, s a hazárdjátékossal és Vuffi Raaval együtt a leszállórámpához sietett. Lando azon tűnődött, hogy az öregember pár alapos fagyást is be akar-e szerezni változatos sebei és horzsolásai mellé. Mindenesetre bizonyára lenyűgöző látványt nyújthattak így hárman. 
– Tényleg biztos vagy benne, hogy jó helyen járunk? 
Mohs hevesen bólogatott, miközben a rámpa lassan leereszkedett, és megállapodott a bolygó felszínén. Jeges huzat csapott az űrhajóba, a vén tokát azonban szemlátomást nem zavarta a hideg. A hajó levegője tisztán kivehető gőzfelhőkben gomolygott ki a zsilipen. Aztán kiléptek a keményre fagyott talajra. 
– Gazdám – figyelmeztette Landót Vuffi Raa –, kénytelen vagyok ragaszkodni hozzá, hogy vigyen vizet magával. A levegő nedvességtartalma a két százalékot sem éri el. 
Lando megveregette a párkája zsebébe dugott műanyagflaskákat; kotyogó hangot adtak. 
– Hogyne. És egy pakli kártya is van nálam – Pillantása körbevándorolt a sivár vidéken. 
Az elhagyott épület tövében befagyott tengerként tornyosult a finom szemű, vörösesbarna homok. – Szerintem beledöglünk az unalomba, mielőtt szomjan halnánk. 
Mohs hátrafordult, s arcára különös kifejezés ült ki, ahogy Landót figyelte. A szerencsejátékos éppen egy kis fedőlapot kattintott föl szemmagasságban a Falcon egyik támasztólábán. Lenyomott egy sor gombot, mire a rámpa emelkedni kezdett, majd eltűnt az űrhajó gyomrában. 
– Nálad vagyon a kulcs is, nagyuram, a kulcs, amely a... 
– Mit nyavalyogsz ennyit? Úgy érzem magam, mint egy kisfiú, aki életében először van táborozni! 
Dühösen kicsörtetett a hajótörzs alól, elszántan szusszant egyet – és a levegő azonnal az orrcimpái közé fagyott. 
– Mindenesetre el tudom képzelni, miért nem jutott eszébe senkiknek, hogy ezen az isten háta mögötti...
– Gazda! – Vuffi Raa odavonaglott mellé, és egyik csápjával megrántotta a párkája szegélyét. – Gazda, nem tetszik ez nekem, itt valami... 
– Tudom, vén roncs, én is érzem. 
A világoszöld égen egyetlen felhő sem volt. Ennek ellenére szürkének, borúsnak és barátságtalannak tűnt. És hideg volt. Tisztán hallatszott Vuffi Raa szervóinak a kattogása. Talán annak a jele volt ez, hogy kezd besűrűsödni a kenőanyaga. Lando visszahúzta a kesztyűt arra a kezére, amelyikkel visszaküldte a leszállórámpát, és mélyen bedugta abba a zsebébe, ahol a kis sugárpisztolyt rejtegette. 
– Gazdám! 
Valami szisszent, és a következő pillanatban egy kurta, szívós, ronda kűlsejű nyílvessző rezgett a robot törzse és lába között. A következő másodpercben záporozni kezdtek a nyilak. Lepattantak a Falcon külső burkolatáról, belefúrodtak a homokba Lando lába előtt. Vuffi Raa elterült; úgy nézett ki, mint egy ötlábú tűpárna. Meg se nyikkant többet. 
Landót és Mohst furcsa módon egyetlen nyílvessző sem találta el. A hazárdjátékos lekapta a válláról a fegyvert, és az alacssony dűnesorra emelte, amely előttük pár méterrel húzódott. Aztán tompa ütést érzett, megfordította a sugárvetőt, és hitetlenkedve meredt a csövére. 
Egy nyílvesszö fúródott hajszálpontosan a fegyver torkolatába, gyilkos bombává változtatva azt, amely abban a pillanatban felrobbant volna, ha Lando meghúzza a ravaszt. Elhajította a veszedelmes vacakot, és kotorászni kezdett a zubbonyában a kis sugárpisztoly után. Valószínűleg nem sok hasznát veszi, de akkor is... 
– Ne mozdulj, nagyuram! – kiáltotta Mohs. – Ha megpróbálsz ellenállni, a halál fia vagy, mielőtt még egy lélegzetet vehetnél! 
Az öreg dalnok felemelte a jobbját. A homokdűnék mögött vagy félszáz toka egyenesedett ki. Egyszerű ágyékkötő volt mindegyiken, akárcsak rajta. És mindegyik egy jókora íjat tartott a kezében, a felajzott nyílvesszőket Landóra szegezve.

10. fejezet

Szóval így néz ki egy igazi kristályültetvény. 
A fák egy kicsit szokatlannak tűntek, de tulajdonképpen nem volt bennük semmi különleges. A ligetben talán ötszáz fa nőtt, mind ugyanolyanok voltak, és pár méterre álltak egymástól, de nem rendeződtek szabályos alakzatokba. Első pillantásra a törzsük is mindennaposnak látszott – míg az ember jobban oda nem nézett, és fel nem fedezte, hogy az, amit először vastag fakéregnek vélt, valójában egy üvegrost henger, amely körülbelül fél méter átmérőjű, és néhány méter magas. A törzs fölött terjesztette szét a fa az ágait. 
Az első furcsaság azonban, amely szemet szúrt a vizsgálódónak, a gyökérrendszer volt. 
Minden fának volt valami alapozásféléje, egy két méter átmérőjű, szabálytalan alakú korong. Mintha játékfák lettek volna valami jól felszerelt terepasztalon. A korong ugyanabból az anyagból volt, mint a törzs; mintegy talapzatul szolgált a fának, a pereménél pedig éles szögben lefelé fordult, és eltűnt a talajban. A korong alsó oldalát hajszálvékony üveggyökerek szőtték be, melyek kilométer mélyen hatoltak le a földbe. 
Oldalvást azonban nem terjedtek túl a fa koronájának körzetén. 
Az ágak bizonyos szempontból a kaktuszokéra emlékeztettek. A legalsók körülbelül fejmagasságban sarjadtak ki a fából, méghozzá vízszintesen, aztán egy adott ponton derékszögben felfelé fordultak. Ez a pont annál messzebb volt a törzstől, minél lejjebb helyezkedett el az ág, de egyikük sem nyúlt túl az alsó gyökérrendszeren. A legkülső, tehát legalacsonyabb ágaknál a függöleges rész rövidebb volt. Minél beljebb esett az ág, annál magasabbra nőtt, úgyhogy az egész fának kúp alakja volt. 
Minden ág karcsú, vibráló hegyén egyetlen soklapú, víztiszta kristály díszlett; nagyságuk a gombostűfejnyitől az öklömnyiig változott. A fatörzsek csúcsán egy-egy hosszú, nyúlánk ág sarjadt, mint valami rádióantenna. Ez az ág volt az egyetlen, amin nem nőtt kristály. 
A fák picit kisebbek, picit zömökebbek voltak, mint Lando várta. Talán a Rafa V éghajlata miatt, amely összehasonlíthatatlanul kedvezőtlenebb volt a Rafa IV-énél. 
Nem is értette, hogy létezhet egyáltalán növényi élet ezen a bolygón. 
Mert ezek a fák valóban éltek és növekedtek – noha alapjában véve félúton helyezkedtek el a szerves élet és az élettelen kristályok között. A mindezidáig felfedezetlen magvakból egész ültetvények nőttek, minden fa ugyanolyan iramban. Ha egy ág végéről letörtek egy kristályt – amire különben csak a lézersugár volt képes –, egy éven belül újrasarjadt. Lando tudta, hogy a Rafa-rendszer egyes vidékein a fák csak tenyérnyire nőnek, másutt viszont a magasságuk eléri a tíz-tizenkét métert. A kristályok nagysága egyenes arányban állt a fákéval. Egyes kristályok mikroszkopoikus méretűek voltak, ezeket nem lehetett kereskedelmi forgalomba hozni. Mások még Vuffi Raanál is nagyobbra nőttek. 
Mikor eszébe jutott Vuffi Raa, Lando gondolatai elterelődtek a fákról, s helyette azon kezdett töprengeni, hogyan is kerülhetett ebbe a kilátástalan helyzetbe. 
Az űrhajó előtt gyászos képpel megfordult, és a kis robotra nézett. A pirosan fénylő szem kialudt; teste minden porcikájából nyílvesszők meredeztek. A sebeiből átlátszó folyadék patakzott, és sötétre színezte körülötte a vöröses homokot. 
Mohs odalépett hozzá. Már nem volt görnyedt és alázatos. Feléje nyújtotta nyitott tenyerét. 
– Ide a kulccsal, te csirkefogó! 
Landónak leesettaz álla. Már nem volt veszítenivalója, és szörnyen dühbe gurult – elsősorban önmagára. Összefonta a karját a mellén, kihúzta magát Mohs előtt, és felmordult. 
– A kulcsot! Nem a tiéd, a miénk! Azonnal add ide! 
– Ne mesélj nekem ostobaságokat, öregfiú! 
Mohs arcára hirtelen és teljesen megmagyarázhatatlan okból döbbenet ült ki. Kinyújtott keze lehanyatlott, majd hátrafordult a többi bennszülött felé, akik áthatolhatatlan gyűrűként vették körül őket, és vállat vont. Aztán újra Landóhoz fordult. 
– Még egyszer felszólítalak, te csaló, szélhámos zsivány, te... te... 
– Ha te sértegetsz – jelentette ki Lando, aki ugyan nem tudta mire vélni ezt az egészet, de felcsillant előtte egy halvány reménysugár –, akkor én is sértegetlek. Igen, pontosan ezt teszem! Úgy zörögsz itt, mint egy rozsdás kulcscsomó! 
És a nyomaték kedvéért kurtát bólintott. 
Mohs teljesen tehetetlenül hátrált egy lépést, bár Lando nem tudta volna megmondani, hogy a hihetetlen sértés miatt, vagy azért, mert az események ilyen váratlan fordulatot vettek. 
Mohs most újra a társaira nézett – és íme, a soron következő rejtély, gondolta Lando mogorván: Mohs nem erről a bolygóról származott. Akkor meg hogy lehet, hogy a helyi bennszülöttek ennek ellenére felismerték, és elfogadták a vezetőjüknek? 
És ez a kérdés egy újabbat vont maga után: egyáltalán hogy tudták megszervezni ezt a rajtaütést? 
A vadak egy darabig a saját nyelvükön tanácskoztak. Aztán úgy tűnt, döntésre jutottak. 
– Velünk jössz, te szélhámos! – adta ki a parancsot Mohs. Elindult az óriáspiramis egyik oldalával párhuzamosan. Lando nem mozdult. 
– Tapodtat sem megyek innen, még akkor sem, ha felrobban a napotok! Aú! 
A jajdulás nem annyira fájdalmas volt, mint inkább meglepett. Egy nyílvessző süvített el Lando feje mellett, súrolta a hideg miatt érzékennyé vált fülcimpáját, aztán lepattant a Falcon külső burkáról, és visszafelé jövet átfúrta Lando szigetelt nadrágjának az ülepét. Lassan kezdte érteni a bennszülötteket: nem akarják megölni; nem vehetik el tőle a kulcsot a beleegyezése nélkül (bár Mohs a Rafa IV-en megpróbálkozott vele, emlékeztette magát Lando); viszont nyugodtan fenyegethetik, és használhatnak különféle kényszerítő módszereket. 
És nem csinálták rosszul. 
Az elejtett sugárvető után tapogatózott, miközben úgy tett, mintha a nyílvesszőt akarná kihúzni a nadrágjából. Szeretett volna legalább egy kis mészárlást rendezni, mielőtt lelövik. Még egy méterre sem jutott, mikor az újabb nyílzápor a szó szoros értelmében maga alá temette a fegyverét, és a ravasznál, a tartószíjnál meg a csövön lévő hűtöréseknél fogva a földhöz szegezte. Szóval erről a zseniális tervről ennyit. 
Az ötven toka egy emberként szegezte újra Landóra a fegyverét. 
– Jól van, jól van, jövök már! Nem hívna valaki egy taxit? 
Két óra múlva Lando azt kívánta, bárcsak ne viccből mondta volna ezt. Hosszú mérföldeken át kísérték a végtelen sivatagban, kisebb, szabálytalan körvonalú romokat másztak meg, térdig gázoltak a futóhomokban, hason csúsztak a tüskés aljnövényzetben. A talpa kisebesedett, a lába fájt, és hiába állította maximumra a védőruha fűtését, még így is didergett. 
Végül megállt. 
– Rendben, elég volt! Mostanáig kedves és tisztességes voltam hozzátok, de ezzel betelt a pohár. Egy lépést sem megyek tovább! Ha a kulcsot akarjátok, vegyétek el tőlem! Innen én el nem mozdulok. 
A néma bennszülöttek mind Mohsra néztek körülötte. Az öregember bólintott. Abban a pillanatban megszámlálhatatlan nyílvessző süvített feléje, megszaggatták a ruháját, úgy fúródtak előtte a földbe, hogy az arcába csapják a homokot, s némelyik csupán mikrométerekkel kerülte el a fejbőrét. Ezek a fickók kétségkívül tehetséges céllövők, gondolta Lando; remélhetőleg egyikükre sem jön rá váratlanul a csuklás. Egy centimétert sem mozdult, míg a lába közé nem kezdtek lövöldözni. 
Annyit azért nem ér meg a dolog. Várt, míg beiktattak egy rövid szünetet, aztán tovább masírozott. 
Végül arra is rájött, hogy amit kezdetben egyszerű íjnak tartott, valójában valami egészen más. Bonyolult fegyver volt, hátrahajtható szárnyakkal – mint egy íj kétvége –, amik lövéskor előrecsapódtak, és útnak indították a középen lehelyezkedő lövedéket. A fegyvert a jelek szerint nem kellett minden lövés után újratölteni. Úgy vélte, hogy valahol tára is lehet, amibe körülbelül tíz-tizenkét nyílvessző fér. A lövedékek nem repültek túl messzire, egy erős ember vibrobárddal is túl tudta volna hajítani őket. 
Abból a gyorsaságból és pontosságból azonban, ahogyan a tokák ezeket a fegyvereket kezelték, rájött, hogy ugyanúgy belehalhat ezer kisebb horzsolásba, mint egyetlen haslövésbe. 
Csak sokkal fájdalmasabban. 
Még mindig mentek. 
Újra órák teltek el – Lando legalábbis úgy érezte. Nem nézett az órájára, nehogy feltűnjön a bennszülötteknek, hogy több apróságot is rejteget magán, többek között az ötlövetű minipisztolyt. Valószínűleg nem lesz rá alkalma, hogy használja, mégis erkölcsi támaszt jelentett neki, az utolsó szalmaszálat, amelybe elszántan kapaszkodott. 
Egyik lépés követte a másikat, és mindegyik fáradságosabb volt, mint az előző. A táj alig változott: félig sivatag, félig tundra, gigantikus sharu romokkal teleszórva. Néha pár fűfolt. A tiszta, mégis valahogy nyomasztónak látszó égbolt. Landónak megint Vuffi Raa jutott az eszébe, s remélte, hogy a robot gyorsan és fájdalommentesen halt meg. 
És a tokák az egész gyötrelmesen hosszú út alatt énekeltek körülötte, hol lassan, hol gyorsabban, de sohasem a menetelés ütemére. Örjítő volt. Néha még meg is botlott miatta. Nem tudta, milyen csavarra jár a tokák agya, de nem tetszett neki a dolog. Hol mélyen énekeltek, hol kappanhangon. Hol harmonikusan, hol összevissza, hol kontrapunktosan. Előadóművésznek kellett volna menniük – a repertoárjuk végtelen volt. 
És aztán az út véget ért egy életkristály-fákból álló ligetben. 
Mohs közelebb lépett. 
– Jól figyelj rám, hazug csavargó: mi nem foszthatjuk meg a szent kulcs hordozóját a tulajdonától, még akkor sem, ha hamis ember. Erre valahogy rájöttél. És nem is ölhetjük meg a kulcs hordozóját, még akkor sem, ha nem ő az igazi küldött, pedig nagy kedvünk lenne hozzá. 
Szóval ez a helyzet! Lando mindig sejtette, hogy a kulcs hordozója meg a szent küldött egy és ugyanaz, jelen esetben ő. Vajon Mohs is érezte ezt, és ezért csinálta az egész cirkuszt? 
Megpróbált visszaemlékezni rá, mit mondott neki Mohs ezzel kapcsolatban. Aztán rájött, hogy nem számít – azonkívül a vénember még mindig beszélt. 
– ...hanem te magad teszed meg. Kövess! 
Lando utána baktatott egy fához. Néhány toka átadta a fegyverét a társainak, csatlakoztak Landóhoz meg Mohsshoz, és valahonnan elővarázsoltak egy ágyékkötőt. Mikor Lando végre elszánta magát az ellenállásra, már késő volt. Leteperték, háttal a fához kötözték, és a kezét is összekötötték a háta mögött. Aztán levették a sapkát a fejéről, feltépték a kabátját, és azt is lerángatták róla. 
– Állj! Egy pillanat! Van fogalmatok róla, mennyit kért a szabóm ezért a... Na ne, ez 
már több a soknál! 
Mohs lehúzta Landóról az egyik csizmáját, és most a másik fölé hajolt. Mikor befejezték, és a csizmák ott hevertek Lando összetépett párkája mellett, még a tunikát meg a trikót is leszaggatták róla. 
Aztán Mohs előhúzott az ágyékkötőjéből egy kést. 
– Vár egy pillanatra! Ez már tényleg hülyeség! 
Rugdosni kezdett az öregember felé, míg két toka le nem fogta a labát. Sosem hitt a halálmegvető, néma hősökben, és miután már csak ordítani tudott, hát ordított. Veszettül. 
Végig ordított, mielett Mohs felvágta a nadrágszárát, és csupasz bőrét prédául vetette a jéhgideg levegőnek. 
– Nos – mondta az öreg dalnok, miután elégedetten szemügyre vette munkája eredményét. – Valamennyien láthatjátok, hogy a kulcs hordozójánál még ott van a kulcs! 
Ez tagadhatatlan volt. Landótól elvették a tunikáját, és azt a koszos, szürke ágyékkötőt adták rá, amit ki tudja, honnan kerítettek elő. Kínos pillanat volt. Igyekezett mozdulatlan maradni, amennyire csak tőle telt, nehogy véletlenül kitapintsák a kis sugárpisztolyt, amit az öve alatt hordott. 
– Most pedig várunk. A szélhámos idővel visszaadja lelkét teremtőjének: vagy a hideg végez vele, vagy a fa. Csak akkor jövünk vissza, és magunkhoz vesszük a kulcsot, amely jogos örökségünk. Megyünk. 
Tényleg mentek. 
Mikor a nap lebukott a sivár látóhatár mögé, a romok árnyéka kérlelhetetlenül úszni 
kezdett a tehetetlen hazárdjátékos felé; a hangulata még a látási viszonyoknál is sebesebben romlott. Figyelte, ahogy a növények kis labdává gömbölyödnek össze, az éjszaka hidege elleni védekezésül. A lábujjai lassan érzéktelenné váltak. Látta, hogy a talajra lecsapódott nedvesség jégkristályokká jegesedik. 
Leginkább azonban szép, meleg párkáját, tunikáját, csizmáját és harisnyáját nézte, amiken időközben úgyszintén jégkristályok képződtek, s alig három méterre voltak tehetetlen, mozdulatlanná dermedt ujjaitól. 
Káromkodni kezdett, először azért, mert dühös volt Geptára, Merre, Mohsra és önmagára, aztán pedig azért, hogy melegen tartsa magát. 
Káromkodott az anyanyelvén, és tucatnyi más nyelven, amit hosszú, eseménydús pályafutása során sajátított el. Káromkodott három számítógépes nyelven, és egy zenekedvelő madárfaj csiripelő trilláival, akikkel egyszer átkártyázott egy éjszakát – de a trillázás egy idő után eszébe juttatta a tokákat. 
Újra és újra elátkozta a tokákat. És újra! És újra! 
Felébredt! 
És megint káromkodni kezdett, nehogy elaludjon. Mert ha elalszik, akkor meghal.

11. fejezet

Halálos csend. 
A vékony fémlábakon álló, fenyegető, rákszerű alak alatt a Rafa V két sápadt holdja fémes színben tükröződött az éjfekete homokon. Az árnyékok különböző szögekben és árnyalatokban vetültek egymásra; a Millennium Falcon hatalmas, kettős árnyéka, meg a több száz apró árnyék, amiket egy törékeny fémtestből kiálló keményfa nyílvesszők kurta szára vetett. 
Halálos csend és halálos hideg. 
A Falcon körül a kis növények mindenütt tömör, olajzöld labdává gömbölyödtek össze, hogy jobban ellen tudjanak állni a fagynak. A levegő száraz volt, még szárazabb, mint nappal. Itt-ott apró jégkristályok csillogtak némán a félig megfagyott növényeken, az alacsony dűnéken, az űrhajót körülvevő ezernyi lábnyom szélén, de még a viharvert, horpadt krómcsápokon is, amik rendezetlen halomban hevertek közvetlenül a Falcon hatalmas árnyéka mellett. 
 
A nyomorúságos kis kupac körül még mindig folyadék színezte sötétre a homokot, bár azóta sűrűre összecsomódott a hideg csendben. Ám a homoklepte felszín alatt pár centiméterrel még volt élet. Az olajossá dermedt folyadékban porszemnyi, szabad szemmel alig látható pszeudoorganizumsok rajzottak, s milliméterenként, fáradságos munkával igyekeztek vissza a nagy pszeuodorganizmus felé, amelyikből jóval a sötétség beállta előtt kiömlöttek. 
Mikroszkopikus csillók eveztek fáradhatatlanul. A milliószámra nyüzsgő apróságok centiméterről centiméterre közeledtek a gazdaszervezet felé, hogy visszakerüljenek oda, ahová tartoznak – hatalmas távolság volt ez a méreteikhez képest. A folyadék mögöttük ritkásabb, képlékenyebb volt, úgyhogy nyomdokvizükben kristályok és ásványi anyagok áramlottak mikroszkopikus mennyiségben a nagy organizmusfelé. 
Ugyanez a két hold pár kilométerrel arrébb is kettős árnyékokat vetett. A vékony, üvegszerű ágak félgömbje alatt összekuporodva egy alak ült, aki kétségbeesetten igyekezett életben maradni. Lando Calrissian haldoklott. Ahogy Vuffi Raa élete szertefolyt a homokban, úgy érezte ő is, amint az életenergia kipárolog a pórusain a jéghideg levegőbe meg az éhes növénybe, amelyhez kikötötték. 
Ha érdekelte volna a látvány, mindenfelé azokat a növényeket látta volna maga körül, amik kis labdává gömbölyödtek össze. Akkor talán vágyat érzett volna, hogy ő is kövesse példájukat. Mindez azonban már nem érdekelte. Testén időről időre borzongás futott végig. Öntudatlan rángások voltak ezek, s tagjain minden alkalommal még jobban megfeszültek a húsába vágó, vérkeringését akadályozó kötelékek. 
A gondolkodás mindinkább nehezére esett, és Lando nem tudta, hogy ezért a fagy vagy a fa a felelős. Valahogy fontosnak érezte, hogy kitalálja. Mit is hallott ezekről a fákról? Hogy az univerzumban semmi nincs ingyen, és amit a kristályok az egyik embernek adnak, azt előbb egy másiktól el kell venniük? Most szipolyozzák ki őt is? 
Mindene fájt. Úgy érezte, csupasz lábalángokban áll. Még a száraz levegőben is zúzmara csapódott le a körmére meg a sarkára. Mennyire kell ahhoz lehűlnie az eleven szövetnek, hogy zúzmara képződjön rajta? Annyira, hogy el is fagy? 
Nos, ennyire nem fogja megkönnyíteni a dolgukat! Helyeslőn bólintott, és csak most vette észre a könnycseppeket, amik végigfolytak az arcán, és odafagytak. Ha még érzi a lábát – pedig azt kívánta, bárcsak ne érezné, mert a fájdalom legalább annyira gyötörte, mint a hideg –, akkor az ujjait is éreznie kell. Azok is jéghidegek voltak, de a teste, a rajta hagyott ágyékkötő meg a fatörzs némileg védte őket. 
A fa. 
Az üvegrost törzs jégtömbként simult a hátához. Az ágak a feje fölött szinte átlátszók – áttetszők? – voltak, alig takarták el a holdakat. 
Megrázta a fejét, hogy kitisztítsa a gondolatait. A koponyájában gomolygó köd ellenére megpróbált rájönni, hogy mi zavarja. Megszűnt volna verni a szíve? Nem, tévedés. 
Még lélegzett – ám most, ahogy ez tudatosult benne, a lélegzés is teherré vált neki, szörnyű erőfeszítéssé, amire vasakarattal összpontosítania kellett, ha nem akarta, hogy hirtelen abbamaradjon. Azt kívánta, bárcsak ne jutott volna eszébeez a gondolat, akkor még mindig automatikusan lélegezne. 
Ez az! Teljesen öntudatlanul csinált valamit a kezével, az ujjaival. Miért fájnak ennyire az ujjhegyei? Azok is megfagytak, mint a lábujjai? Voltaképpen nem lett volna szabad nekik – de ez a "voltaképpen" különös szó: neki voltaképpen egyáltalán nem szabadna itt lennie, egy fához kötözve, amely lassan kiszívja belőle az életerőt. Neki... neki... hol is kellene lennie? Valahol, ahol meleg szobák, szép asszonyok, és... és... kártyalapok vannak! Mit csinálna azokkal a kártyalapokkal? 
Kétségbeesetten igyekezett rájönni erre, s közben észre sem vette, hogy az ujjai ismét tépni kezdik a rojtos kötelet, s egyik rostszál a másik után szakad el. 
Képzeljünk el egy fém ötszöget, amelynek harminc centi az átmérője, a peremén úgy hét-nyolc centi vastag, középen pedig ennek talán a kétszerese. Ennek az ötszögnek a középpontjában egy piros lencse van, körülbelül akkora, mint egy felnőtt férfi tenyere. És sötét, pedig tulajdonképpen meleg, kellemes fénnyel kellene izzania. Sötét, mint a halál. 
Térjünk vissza a peremhez! Itt forrasztásokat találunk. Ezeknél a forrasztásoknál csőszerű csápok csatlakoznak a testhez. A csápok a kezdeti szakaszban egy centis ízekre tagolódnak, amik kifelé haladva egyre vékonyodnak, úgyhogy minden íz egy kicsivel rövidebb és apróbb az előzőnél. Az ízek görbültek, kígyó alakúak, és vakítóan fényesek; a hideg holdak és a kegyetlen csillagok hátborzongató torzképben tükröződnek rajtuk. A csápok egymásba fonódva, összegubancolódva hevernek, és teljesen ernyedtek. És szinte minden ízületből, minden forrasztásból egy-egy primitív, barna vessző áll ki, durván megmunkált és érdes felületű. Ezerszámra meredeznek elő a torzóból, a leglehetetlenebb szögekben. Ahol egy nyílvessző átütötte a vékony, érzékeny fémréteget, ott sűrű, áttetsző folyadék fakadt a sebből. És ebből a folyadékból olykor-olykor egy víztiszta csepp hullik a lenti homokba. 
Ha az ember követi a lassan, fokozatosan vékonyodó csápok kecses, tekergőző vonalait, körülbelül egy méter után eljut egy pontig, ahol a csápok öt elegáns, keskeny ujjra ágaznak széjjel. Ezek az ujjak általában szorosan egymáshoz simulnak, úgyhogy kívülröl úgy nez ki, mintha minden csáp egyetlen, tökéletesenszabályos csúcsban végződne. Így takarják el a "tenyérben" megbújó kis, piros szemeket, a törzsön lévő nagyszem aprócska másait. Most azonban az ujjak szétnyíltak – hogy véletlenül-e, vagy a szörnyű kínszenvedés miatt, azt csak a lény néma mechanizmusa tudja. És ez a mechanizmus soha semmit nem árul el, mégazt sem, hogy mit jelent a halál egy gépnek. 
Talán a gép éppoly kevéssé tudja ezt, mint a teremtői, talán csak akkor jön rá, amikor meghal, és akkor már képtelen tovább adni a tudását. Talán a halál ugyanolyan hatalmas rejtély a gépeknek, mint minden természetes lénynek. Talán. 
Minden törékeny, keskeny ujj sok-sok különálló ízből áll, akárcsak a csápok – kicsiny, felfoghatatlanul finom, amiket a gondos kezű órás készít, amikor beletekint a lupéjába, és megpróbálja elnyomni ujjainak mikroszkopikus remegését. Néhány centiméterrel később azonban ezek az ízek is tovább ágaznak – valami olyasmivé, amit még senki sem látott. Íz ízt ér, egyre kisebbek, egyre finomabbak, míg szabad szemmel ki sem lehet venni őket – és így tovább. 
Ezek a pici ujjak a legvégükön vékonyabbak a hajszálaknál, szívósabbak a sodrott acélnál... és hihetetlenül erősek. A belső életük ugyanolyan bonyolult és kifinomult, mint annak a testnek minden porcikájáé, amelyhez tartoznak. Ám ellentétben az ötszögletes fémtörzzsel, a kígyószerű, csöves csápokkal, és a keskeny, szívós ujjakkal, ők túl kicsik ahhoz, hogy látni lehessen őket; annyira vékonyszálúak, hogy a nyílvesszők nem árthatnak nekik. 
Az egyik ilyen apró csáp most megmoccan. Néhány pillanatig ide-oda tapogatózik, mintha a maga külön, önálló életét élné. Kis golyóvá húzódik össze, aztán újra letekeredik, mintha azt próbálgatná, mennyire bír mozogni. Hosszú percekre megfeszül, majd újra elernyed. Megint tapogatózni kezd, majd rátekeredik az egyik favessző tövére, amely valahol a közelében a fémtestbe fúródott. 
És húzza. 
Halk, puha cuppanás hallatszik. A nyíl lassan enged, siklani kezd kifelé, nekisúrlódik 
az átfúrt fémlemeznek. A hajszálvékony ujjak kirántják, aztán eleresztik. Máshol más apró csápok ugyanezt teszik. És belül, ahol az átlyuggatott, tépett fémborítás szaggatott élekkel, lehetetlen szögekben, vicsorgó fogakkal hatol az érzékeny mechanizmusba, mikroszkopikus kicsinységű fémorganizmusok látnak munkához; helyrerakják, visszagörbítik, összeforrasztják a fémet, szinte molekuláról molekulára. 
– A bantha borzas volna, de nincs neki bundája... Csodaszép tollruhája, csak épp senki se látja... Hehehehe! 
Landót köhögőroham fogta el, melynek következtében időnek előtte be kellett fejeznie zseniális költeményének szavalását. Csalódott volt. Soha senki nem fogja megtudni, mekkora költő veszett el benne – bár hogy egész pontosan miért, arról fogalma sem volt. Ennek ellenére elszomorította a dolog, úgyhogy sírva fakadt, mielőtt a nevetést befejezte volna. 
Érzékeny ujjai, melyek hoszú ideig edződtek a játékkártyák és a pénzérmék között, no meg idegen emberek zsebében, teljesen maguktól munkálkodtak. Még mindig a durva anyagú kötelet ráncigálták, amivel összekötötték a kezét, s olyan mélyen a húsába vágott, hogy teljesen elszorította az ereit. Teljesíteniük kellett a feladatukat , mielőtt végleg leáll a vérellátásuk. 
– A kormányzó a Rafa IV-en kövér, akár egy disznó... Kopasz fejét nézni is szégyen, úgy fest, akár egy... egy bankó? Egy ajtó? Bunkó? Bunkó! Úgy fest, akár egy bunkó, bizony ám, mint egy bunkó! 
Lando mögött, a teste és az álnövény között, elszakadt az utolsó kötélrost. Lando szinte rémülten zökkent vissza egy pillanatra a valóságba. Egészen meglepte, hogy mozgatni bírja a kezét, és bosszantotta, hogy az újra meginduló vérkeringés miatt mindene sajog, és görcsök kínozzák. 
Vuffi Raa problémájának semmi köze nem volt a görcsökhöz és a sajgáshoz. Az ujjai időközben kiszabadultak. A nyilakat, amik a földhöz szegezték, mind eltávolította. A végtagjai egy darabig érzékenyek és merevek fognak maradni – ha valaki tudni szeretné, miért, alkalmasint átlőheti a keze fejét –, de a csápjait már megszabadította a nyilaktól. 
A sebeket borító folyadék megkérgesedett. Ezúttal nem a hideg miatt; konstruktőrei tervezték így, érzékeny belső életének védelmére. Már nem vett föl folyadékot a homokból. Azzal a kevéske fémmel és ásvánnyal, amihez ezen a módon jutott hozzá, nem fogja sokáig húzni: nemsokára tankolnia kell – pedig eddigi hosszú életében még sosem volt szüksége rá –, és talán elkelne egy alapos olajozás is; teljesen új élmény lesz. 
De élt. 
Mi több, öntudatán volt, és elegendő energiával rendelkezett, hogy működtetni tudja robotagyát. Átvette az ellenőrzést az egyszerű önjavító mechanizmusok fölött, és a munka sebessége megnégyszereződött. Lassan kezdte megint jól érezni magát. 
Tisztában volt vele, hogy amit másokért képes megtenni, azt önmagáért is meg tudja. 
A pusztaságot színesebbé tette szemlencséjének első, sötétvörös fellobbanása, bár a fény összehasonlíthatatlanul halványabb volt, mint a két holdé az égen – ez volt az első kép, amely eljutott a tudatáig. 
A teste mozogni kezdett a homokban, miközben eltávolította magából a nyilakat, és fokozatosan begyógyította a sebeit. 
Lando Calrissian a komoly filozófiai problémán törte a fejét. Minden idők legnehezebb kérdésén. A jobb keze most teljesen szabad volt, de már nem tudta, miért fontos ez neki. Mit is akart csinálni ezzel a kezével? 
Valamit a hideg ellen. 
Nem, ez hülyeség: itt egyáltalán nincs hideg. Kellemes meleg volt. A meleg izzóan forró lábából áradt, és egész a válláig terjedt a testében. A füle volt a legmelegebb. 
Valósággal lángokban állt. 
Tűz! 
Körülnézett. Biztos tűz ég a közelben, akkora itt a füst. A liget, ahol kényelembe helyezte magát, tele volt füsttel. Valaki elfelejtette kinyitni a kéményfedőt. Pár perc múlva fel kell innen állnia, hogy maga intézze el a dolgot. Manapság senkiben sem bízhat az ember, még akkor sem, ha ilyen egyszerű kérdésről van szó, mint a... 
Tűz! 
Valami fegyverhez van köze! De a galaktikus nullpontra, mihez kezdene most egy fegyverrel, még ha lenne is neki? Mire lőne? Itt semmi nincs, amivel meg kellene harcolnia, vagy amire vadászhatna, ráadásul nem is az a típus. Azonkívül egy nyílvesszővel a földhöz szegezték a sugárvetőjét. Átkozottul jó lövészek ezek a... ezek a... 
Kik olyan jó lövészek? Kik lövöldöznek itt? 
Lövöldöznek? 
Ennek meg mi köze az egészhez? Neki csak a tűzre kellene vigyáznia, vagy nem? No igen, gondolta, lassan már ideje... Megpróbált felállni. A spirálködökre, hiszen deréktól lefelé megbénult! Nem egyszerűen elővigyázatlan volt, mert levetette a nadrágját, ráadásul ezek a... ezek a... Egy tiszta pillanatában az övébe nyúlt, előhúzta a kis sugárpisztolyát, kibiztosította, és lőtt. Az ágyékkötő lehullott. Fölállt. Most pedig szépen visszamegy a Falconra, és iszik egy csésze finom, forró... 
Vuffi Raa! 
Tényleg szörnyű egy nap volt! Kis híján megölték, elrabolták, és a legjobb barátja eltűnt melllőle. Nem, nem szégyellte bevallani magának: a robot volt a legjobb és leghűségesebb barátja, akit valaha ismert. Hiányozni fog neki a kis fickó. 
És egyáltalán hogy jut el a Falconhoz? Nem lesz nehéz: egyszerűen követnie kell a nyomokat, amik még mindig tisztán kivehetőek voltak a világos holdfényben. 
Tett egy lépést előre. 
LANDO CALRISSIAN! 
Mielőtt egyáltalán tudatosult volna benne, hogy mit tesz, lerántotta a jobb kesztyűjét, és lövésre készen maga elé tartotta a pisztolyát. Fölötte egy fényesen kivilágított űrhajó lebegett; a keresőreflektor sugarát egyenesen őrá irányították. Az egész kristályerdő fényárban úszott. 
– Dobja el a fegyvert, – harsogta egy ismerős hang a hangosbeszélőn –, és tegye a kezét a tarkójára! 
Lando nem mozdult. Még akkor sem emelte föl a karját, amikor négy egyenruhás érkezett futott oda hozzá a holdfényben csillogó páncélban, kiverték a kezéből a pisztolyt, és a mellének szegezték a fegyverüket. 
Jandler kapitány sisakrostélya – ha ugyan ez volt a valódi neve – ezúttal átlátszó volt. 
Lelépett a leszállórámpáról. 
– Nos, Calrissian kapitány, hát ismét találkozunk. Miután elrendeztük magával a függöben lévő ügyeket, biztosítani fogjuk az űrhajóját, a rakományt pedig visszajuttatjuk jogos tulajdonosának. Ha azt hitte, hogy eddig benne volt a pácban, hát alaposan tévedett! Egyébként magánál még van valami, amire szükségünk lenne. Hol tartja? 
– Micsodát? – szűrte Lando összeszorított fogai közül. 
– A sharu szerkentyűt. A kulcsot, amit a kormányzó adott magának. Hol van? 
– Keresd meg magad, te disznó! 
– Rendben, emberek, akkor nem marad más hátra, mint a kemény módszer! Vetkőztessétek le és kutassátok át!

12. fejezet

Mennydörgés dübörgött felettük! 
A pirkadat tiszta fényében fürődve, amely a talajszintet még el sem érte, zúgva érkezett a Millennium Falcon, és megállapodott a döbbent rendőrök felett, akik meglepetten és zavartan bámultak az égre. 
Lando megragadta Jandler kapitány sugárvetőjét, félrelökte, és tiszta erőből a dermedt rendőrtiszt lába közé rúgott. Jandler nyögve térdre roskadt. A szeme kifordult a sisakrostély mögött, aztán színpadias gurgulázással arcra bukott. Lando ellenállt a kísértésnek, hogy még egyszer belerúgjon, ezúttal úgy, hogy eltörjön valamije. 
Aztán egyszerre két dolog történt: az egyik rendőr Landóra emelte sugárvetőjét, az ujja megfeszült a ravaszon. Ugyanebben a pillanatban tüzelt a Falcon lézerágyúja, s a férfinek lángok és megpörkölődött por csaptak a képébe. Eldobta a fegyverét, és némán feltartotta a kezét. Két bajtársa követte példáját. Ők kiestek a játszmából. 
A negyedik nem adta fel ilyen gyorsan. Kihasználta a lehetőséget, hogy rohanni kezdjen az robogója felé, amelyre nehéz sorozatvető volt felszerelve. Mire azonban három lépést tett, a Falcon ágyútornya elfordult. Lecsapott a második energiavillám, s jó egy méter magasba emelte a robogót, ahonnan már lángoló roncsként hullott vissza. 
Füst szállt fel az összevissza olvadt fémtömegből. 
Lando kimerülten letelepedett a földre, közben azonban egy pillanatra sem vette le a szemét Jandlerről. Fölmerült benne a kérdés, hogy voltaképpen honnan szedett össze hirtelen ennyi elszántságot és tetterőt, és miért szállt el belőle most mind a kettő. A Falcon leszállt; lézerágyúja továbbra is a rendőrökre szegeződött. Lando észrevette, hogy a nehéz sugárvető, amit a gyarmati véderő kapitánya az imént elejtett, csak pár centire hever rongyokba burkolt térdétől. Fölvette, és megtámasztotta a térdén. 
A Falcon hosszú, széles leszállórámpája lassan leereszkedett. Egy idő után a felső, sötét végén valami csillogni és pislákolni kezdett. Vuffi Raa lassan lesiklott a hosszú rámpán. A tartásán és a mozdulatain valahogy látszott, hogy elégedett magával – bár távolról sem volt már olyan elegáns, mint tegnap este. 
– Gazda! Örülök, hogy még életben van. Már attól féltem, hogy nem fogom idejében megtalálni. De most már látom, hogy nélkülem is elboldogult. 
A hazárdjátékos kimerülten elmosolyodott, és megszorította a feléje nyújtott csápot. 
– Köszönöm. Én is örülök a helyzetnek, mindenekelőtt akkor, ha belegondolok az alternatívákba. Te viszont úgy festesz, mintha meteoritzáporba kerültél volna! Vagy ez a legújabb robotdivat? 
A kis gépet a látólencséjétől a csápjai hegyéig apró, kerek daganatok borították. Azok az ízületek, amiken ilyen daganatok voltak – gyakorlatilag mindegyik –, kicsit mereven és bizonytalanul mozogtak. A hangja sem csengett különösebben öntudatosan, amikor válaszolt. 
– Igen, hát ezek a nyílvessző ütötte sebek majd csak begyógyulnak, gazdám. De remélem, pár nap múlva teljesen erőre kapok. Ön viszont olyan károsodásokat szenvedett, amiket nem lehet ilyen könnyen megjavítani. Azonnal a fedélzetre kell mennünk, hogy elláthassam a sebeit... 
– Várj! 
Lando egy elgyötört nyögéssel megkapaszkodott Vuffi Raa csápjában, térdre kínlódta magát, aztán rátámaszkodott a kis robot látólencséjére, és valahogy talpra kászálódott. 
Kicsit ingadozott, de újra függőlegesen állt – és sugárvetőjét továbbra is a rendőrökre szegezte. 
Időközben Jandler kapitány is nyöszörögni kezdett. Oldalt hemperedett, belülről könnyek csepegtek a sisaklemezére. Aztán óvatosan megrázta a fejét, és kétrét görnyedve, mozdulatlanul fekve maradt. 
– Az még ráér, vén ceruzahegyező. Előbb gondoskodjunk inkább egyenruhás barátunkról! Úgy látom, a lelke még nem szállt el az örök vadászmezőkre, bár ez engem nem különösebben boldogít... 
Lando átadta sugárvetőjét a robotnak, és a négy épen maradt katona felé bökött. 
– Míg Jandlerrel foglalkozom, addig igazán...
– Sakkban tarthatnám őket? Attól tartok, nem tehetem, gazdám. Képtelen vagyok értelmes élőlények fizikai fenyegetésre. Sajnálom. 
– Na jó, én már nem is panaszkodom. Majd szemmel tartom őket magam. Egyvalamin viszont csodálkozom: tíz perce még... 
– Használni tudtam a Millennium falcon fedélzeti fegyvereit a várható támadás elhárítására? 
– És szétlőttél velük egy rendőrrobogót. Jó munka, de voltaképpen nem tartozik az alapprogramodba, ugye?
Lando a félig eszméletlen rendőrtiszthez lépett, és a lábával a bordái közé bökött. 
– Oké, ideje fölkelni, barátom! Rengeteg mindenről kell eltársalognunk! 
Vuffi Raa odakígyózott mellé. 
– Gazda, figyelem én a másik négyet! Nincs rám írva, hogy nem árthatok nekik – Aztán mechanikus torokköszörülést hallatott, és fennhangon beszélt tovább, hogy mindannyian hallják: – Ha csak a fülcimpátok is megrebben, térdig szétégetlek titeket! 
Lando kuncogott. 
– Igen, csizmatalpig! Csak arra vigyázz – súgta oda aztán Vuffi Raanak –, nehogy kikapcsoljon a robotagyad! – Majd újra felemelte a hangját: – Te pedig állj már fel végre! 
Jandler összerezzent, megint felnyögött, a másik oldalára fordult, s végül fájdalomtól eltorzult képpel felült. Még mindig nyöszörögve lehúzta a fejéről a sisakot, és letörölte a homlokáról a verítéket. 
– Calrissian, tisztességes harcról te ugye még nem is hallottál? 
Lando lejjebb eresztette frissen szerzett sugárvetőjét, míg a csőtorkolat volt tulajdonosának orrát nem csiklandozta. 
– Én általában egyáltalán nem harcolok. Ha pedig muszáj, igyekszem minél gyorsabban és fájdalommentesebben túlesni rajta. Rendben, MI AZ ÖRDÖG EZ AZ EGÉSZ? 
Ettől a kitöréstől nemcsak Jandler és a katonák hököltek vissza egy pillanatra, hanem még Vuffi Raa is, Jandler idegesen hunyorgott, elgondolkodott, végül megrázta a fejét, és sóhajtott. 
– Rendben, Calrissian – itt helyben kárhozzak el, ha tudom! Az utóbbi pár napban furább feladatokat kaptam, mint pályafutásom során bármikor: a hotelszoba, az az ügy az Űrhajóspihenőben, a kikötő, most meg ez. Lassan kezdek arra az elhatározásra jutni, hogy visszavonulok, akár kapok nyugdíjat, akár nem. Te mennyit tudsz a dologról? 
Lando leguggolt, és Jandler mellének szegezte a sugárvetőt. 
– Utálom, ha téged kell idézzelek, öregem, de itt én kérdezek. Meséld el nekem, hogy honnan – azaz kitől – kaptad a parancsaidat! 
Jandler futó pillantást vetett az embereire, aztán újra Landóra nézett, és megnyalta az ajkát. 
– Mit gondolsz? Attól a hájas kurafitól a... 
– Kapitány! – vágott a szavába az egyik alárendeltje. – Ezt nem tehe... 
– Miért ne tehetném? Azt hiszed, érdekli egy szikrányit azt a hájfejű fotelmelegítőt, hogy mi történik velünk? Csak a feneette sharu szerkentyűjére gondol! És ha nélküle térünk vissza, jobb lesz, ha nem is kerülünk a szeme elé! Én mindenesetre... 
– Erre gondolsz? 
Lando előhúzta az övéből a kulcsot. Furcsán csillogott a pirkadat fényében, és megfoghatatlanabbnak tűnt, mint valaha. 
Lando látta, hogy a rendőrtisztnek az jár a fejében, megkockáztathat-e egy elszánt támadást. A kulcsról a sugárvető torkolatára nézett, onnan Landóra, majd Vuffi Raara, végül újra a kulcsra. Aztán vállat vont.
– Szerezze meg a vén strici maga, ha annyira kell neki! – zárta le a tűnődést. – Van lehetőség rá, Calrissian kapitány, hogy élve megússzuk ezt az embereimmel? Tudom, hogy fölösleges lenne most előállni a jó öreg "csak-a-parancsoknak-engedelmekedtem" dumával. Egyszerűen az a helyzet, hogy pillanatnyilag nincs nagy kedvem meghalni. Mindenekelőtt azért, mert végre elhatároztam magam, hogy mostantól fogva élvezni fogom a nyugodt, civil élet gyümölcseit. 
Lando elfordult, rákacsintott Vuffi Raara, majd újra Jandlerre nézett. 
– Nos, igen tisztelt kapitányom, te jókora problémát jelentesz nekünk. Hirtelen pálfordulásod ugyan roppant nagy benyomást tett rám, akkorát azonban nem, hogy továbbra is megosztozzam veled ezen a bolygón. A legegyszerűbb megoldás minden bizonnyal egy rövid sorozat lenne... – megnyugtatólag felemelte a kezét – ...de higgy nekem, nem vagyok különösebben elragadtatva az ötlettől! Mint tudod, én szerencsejátékos vagyok, nem gyilkos. Jobban szeretek az eszemre hagyatkozni, mint a fegyveremre, bár néha az is kapóra jön. Ha van valami ötlete, hogyan oldhatnánk meg a problémát valamennyiünk kölcsönös megelégedésére, én szívesen hagyom meggyőzni magam. 
Jandler elvigyorodott, és megvakarta a fejét. Az emberei, akik pár méterrel mögötte toporogtak, szintén megnyugodni látszottak. 
– Figyelj csak, haver – mondta Lando –, nekem már van is egy ötletem... 
Az ötlet még a reméltnél is jobbnak bizonyult. 
A Millennium Falcon fedélzetén több kis mentőkabin volt, amikben pár napig életben lehetett maradni a világűrben, ha nem is különösebben kényelmesen. A csillagközi térben nem jelentettek sok segítséget. A naprendszerek közelében azonban – márpedig a legtöbb baleset itt történt – ki lehetett bírni bennük, míg megérkezik az automatikus vészjelzőre reagálva megérkezik a segítség. 
Lando eredeti terve az volt, hogy a bolygótól néhány csillagászati egységre kilövi a rendőrosztagot a világűrbe, s ott a sorsukra hagyja őket. Néhány napig nem lesznek útban neki és Vuffi Raanak, de túlélik az eseményeket, és mesélhetnek majd az unokájuknak az izgalmas kalandról. Hepiend a köbön. 
A kis robot még szebbé tette a hepiendet. 
– Gazda, mindent elintéztem. Azt hiszem, az urak máris indulhatnak. 
A gép a nagy, sötét, rozsdás csillagközi teherűrhajó zsilipkapujában állt, amin a rendőrök átkeltek a Rafa IV-ről a Rafa V-re. Lando ennek az ósdi, feltűnő tákolmánynak köszönhette, hogy Vuffi Raa ilyen hamar rátalált. 
Lando átvette a baljába a sugárvetőt, s jobb kezét odanyújtotta a kapitánynak. 
– Remélem, ez az utolsó búcsúzkodásunk, vén kéksisakos. Kellemes utat kívánok neked meg a barátaidnak! 
Jandler elvigyorodott. 
– Mindenesetre jobb, mint egy lézersugár a fejbe, Calrissian kapitány... 
– Hívj Landónak! A környezetem képtelen rá. 
– Jó, Lando. És ha megérkezünk, biztos nem fogjuk elsietni a jelentéstételt, ugye, fiúk? 
Ezt elég fenyegető hangon mondta. A négy rendőr teljesen értetlenül meredt rá, mintha azt akarták volna mondani: Mi? Kicsoda, én? És Lando bízott benne, hogy Jandler az ellenőrzése alatt tudja tartani őket. Nem mintha számított volna. A terv tökéletes volt. 
Az osztag tagjai felbaktattak a fedélzetre. Lando integetett nekik, aztán végignézte, ahogy Vuffi Raa lezárja mögöttük a zsilipkaput. 
– Még harminc másodperc, gazda. 
– Jól van, akkor táguljunk innen! 
A fürdőkád alakú űrhajó lassan, szelíden, és a hozzá nem illő eleganciával emelkedett föl a homokról. Számítógépes program irányította, Vuffi Raa apró elektronagyából. 
Lando megpillantotta egy rádióantenna törött, megpörkölődött végét; egyike volt annak a háromnak, amit a kis robot használhatatlanná tett. Az űrhajó egész úton képtelen lesz kapcsolatba lépni a Rafa-rendszer többi részével. Legalább egyhétbe telik majd, míg a nehézkes jármű eljut a Rafa XI-re, a rendszer legkülső és legunalmasabb bolygójára. Ez egy gyéren lakott kőgolyóbis volt, mely csaknem abszolút sötétségben keringett. 
Semmi nem volt rajta, csak egy kis kutatóállomás meg egy óriási héliumfinomító. 
– Ugye nem feledkeztél meg a fényszóróról sem? 
– Kérem, gazda, így is elég nehéz volt a programommal ellentétes értelemben működni! Nem szeretném, ha folyton emlékeztetne rá. 
– Jól van. De az űrhajó szabotálása a te ötleted volt, ezt ne feledd! A hekusok képtelenek lesznek megváltoztatni a betáplált pályát, és senkivel sem léphetnek kapcsolatba, míg olyan közel nem érnek hozzá, hogy zseblámpával kimorzézhassanak az ablakon. Az oseoni konyakot ugye odaadtad nekik? 
– Igen, gazdám, és ezeket a... ezeket az izéket is. 
– A holokazettákat? Az is létfontosságú, kedves rágógumiautomatám. A bolygó, amelyikre tartanak, hihetetlenül unalmas. 
Intett még egy utolsót az űrhajó felé, ahogy az belemerült a magasan úszó cirruszfelhőkbe, és eltűnt. 
Vuffi Raa egy szót sem szólt. Valójában büszke voltrá, hogy a gazdája megkímélte azokat a rendőröket, arra meg különösen, hogy ilyen szívélyesen búcsúzott el tőlük. 
Talán mégse olyan gonoszak az emberek – legalábbis ez az egy. 
– Nohát – szakította félbe Lando a kis robot álmodozásait –, most pedig szedjük a sátorfánkat! Meg kell keresnünk a tokákat. Puszta kézzel fogom megfojtani ezt a nyavalyás kis Mohst, még akkor is, ha ez lesz életem utolsó haditette! 
Miután az üldözőiktől megszabadultak, először is ellátták Lando sebeit. A fagyás nem kicsiség, márpedig Lando többet is beszerzett belőle tegnap éjjel. Ez a fajta sérülés bizonyos körülmények között ugyanolyan veszélyes lehet, mint egy lézertalálat, és a legmodernebb orvosi ápolás mellett is órák alatt üszkösödés fejlődhet ki. 
A Millennium Falcon egészségügyi részlege távolról sem a legmodernebb technikával volt felszerelve. Vuffi Raa az egyik szkafanderrekeszben talált egy hordozható zseléfürdőt. Miniatűr kiadása volt csupán a szabvány berendezéseknek, amiket súlyos sérülések gyógyítására használtak, Lando lába azonban belefért. A robot becipelte a kádat az ülésterembe, és betolta a játékasztal alá, amelynél Lando éppen egy Moebius-sakk feladvány megoldásán törte a fejét. 
Vagy legalábbis úgy tett. 
– A francba, Vuffi Raa, te hova bújnál, ha vén bennszülött lennél, akinek egy megvadult idegen van a nyomában? 
– Ezt nem tudom megmondani, gazdám. A szerves agy működésének előre kiszámíthatatlan faktorai lehetetlenné teszik, hogy... 
– Marhaság, öreg android! A te gondolkodásod legalább annyira szerves, mint... 
– Kérem, gazda, semmi oka nincs rá, hogy sértegessen! Ha valóban óhajtja, természetesen átgondolom az imént vázolt problémát – Egy darabig hallgatott, majd azt mondta: – Gazda, mit gondol, volt Mohsnak valami különös oka, hogy éppen a nagy piramis mellett szálljon le a Falconnal? 
Lando feladta a játszmát, megnyomta a kikapcsológombot, és figyelte, ahogy a szerpentinre emlékeztető játékmező lassan elhalványul, majd eltűnik az asztalról. 
– Ez a kérdés már bennem is fölmerült. A piramis feltehetőleg a legnagyobb épület az egész bolygón – talán az egész rendszben is, ha ugyan nem az egész galaxisban. Másrészt viszont az is elképzelhető, hogy a sharuk – akiknek bizonyára teljesen felfoghatatlan az agyműködésük – csak azért építették, hogy krumplit tároljanak benne. 
– Vagy a szellemhárfát. 
– Lehetséges; bár valószínűleg nem kerítenek ekkora feneket a dolognak, ha a szellemhárfa valóban csak valamiféle jelzősíp, amivel hívni lehet a tokákat, hogy hozzák a gazdáiknak az újságot vagy a mosott zoknit. Egyvalami mindenesetre biztos: ez a csirkefogó Mohs azt a parancsot adta a cimboráinak, hogy ott várjanak ránk. Biztos tehát... 
– Biztos tehát – fejezte be helyette Vuffi Raa –, hogy kiváló terep a rajtaütésre – másodízben is. Kérem, gazdám, ne mozgassa a fejét, ugyanis szeretném bekötözni a fülét! 
– Hagyd ki a játékból a fülemet, te gépszörnyeteg, nincs annak semmi baja! 
– Gazda, kérem! Arra vagyok programozva, hogy... 
– Jól van, jól van! Csinálj, amit akarsz! Mindenesetre visszarepülünk ehhez az átkozott piramishoz. És ezúttal két sugárvetőt viszek magammal – meg egy védőpajzsot is, nehogy eltaláljanak minket a nyilaikkal. 
Mohst nem volt nehéz megtalálni. Mikor a Millennium Falcon leszállt, egy homokdűnén ült a nagy piramis árnyékában, és egy nyársra húzott gyíkot sütögetett.

13. fejezet

– Kétszer kételkedtem benned, nagyuram, és te mindkét alkalommal bebizonyítottad, hogy tévedtem! Öld meg hát méltatlan szolgáldat, ne csúfítsa többé jelenlétével magasztos mivoltod! 
A tábortűz, amelya Rafa-V vöröses homoktakarójának egy kis horpadásában égett, s száraz gallyak és levelek táplálták, egy teáscsészében is elfért volna. Lando nem érezte a melegét, bár alig fél méterre ült tőle keresztbe vetett lábakkal a homokban. Folyton ki kellett térnie a maró füst elől, mely egy hosszú ágról szállt föl, amire valami kicsi, undok, hosszában felhasított gyíkféleség volt felhúzva. 
Nem szép módja a halálnak, gondolta a hazárdjátékos, még egy gyík számára sem. És vacsorának sem különösebben ínycsiklandó. 
– Figyelj, Mohs, ezt később majd megbeszéljük! Pillanatnyilag túl fáradt vagyok hozzá. Talán később meglepetéssel szolgálok, és valóban teljesítem a kérésedet. Addig viszont megmondhatod nekem, hogy valóban szeretnéd-e használni a kulcsot. 
– Hát hogyne, nagyuram! Társaim, a szerencsétlen tokák túl régóta senyvednek már a zsarnoki elnyomás... 
– Ezt tartogasd a legközelebbi szakszervezeti gyűlésre, dalnokom! Én csak azt akarom tudni, milyen zárba kell beledugnom ezt a kulcsot. Ha valaki – például a néped – hasznot húz belőle, vagy valakinek – kivéve magamat – ártok vele, engem nem fog érdekelni, megnyugodhatsz. Ha gondolod, ezt írásba is adhatom. 
Az amatőr űrhajóskapitány titokban szinte gyerekesen örült neki, hogy végre talált valakit, akire szemlátomást nagy hatást tesz a legjobb űrhajós szlengjével. Időközben meleg vacsora és néhány csésze koffein került a gyomrába, friss, makulátlan ruhát viselt, és kimondottan vállalkozó kedvében volt, a kristályültetvényen töltött megerőltető éjszaka dacára. 
– Még az sem érdekel, ha Geptának is haszna lesz az ügyből. Csak egy tisztességes rakományt akarok, meg ép bőrrel kikerülni ebből az istenverte rendszerből – nem feltétlenül ebbena sorrendben. 
Mohs az imént gyanakvó pillantást vetett rá, mikor a varázsló nevét említette. Most valóságos csúszás-mászásba kezdett, és valahogy sikerült neki egyúttal a kezét is tördelnie. 
– Ó, nagyuram, a te szolgád tudja, hogy csak azért beszélsz ilyen cinikusan, hogy próbára tedd a hitemet, a hűségemet, és az összes többi erényemet, ami... 
– Ami csak mikroszkopikus mennyiségben mutatható ki nálad. 
-...ami csak mikroszkopikus mennyiségben mutatható ki nálam, ahogy azt az én nagyuram mondja. Ennek ellenére könyörgök, ne használjon ilyen undok, istenkáromló, kiégettszívű zsoldosra valló kifejezéseket, legalábbis méltatlan szolgája jelenlétében! Kényelmetlenül érzem magam tőlük. 
– Valóban? Nohát! 
Lando egy pillantást vetett hátra a válla fölött. Meglehetősen biztos volt benne, hogy a vénember kényelmetlen előérzete hátterében nem az ő szavai bújnak meg, hanem a Millennium Falcon impozáns sziluettje, amely ott magasodott ötven méterre mögöttük. 
A Falcon ágyútornya lövésre készen állt, s szükséges esetén az egész környéket tűz alá vehette volna. Párkája belső zsebében a kapitány egy jelzőkészüléket hordott, amely megakadályozta volna, hogy az ágyú az ő irányába is tüzeljen. Ez az óvintézkedés feltétlenül szükséges volt, ugyanis a tűzparancsot neki magának kellett kiadnia. Vuffi Raa nem tartózkodott az ágyútoronyban. 
A programja nem engedte. 
Lando már megszűnt hadakozni a kis robot keményvonalas pacifizmusa ellen, és ehhez igazította a terveit is. A párka jobb külső zsebében egy másik berendezés lapult, amelynek egyetlen gombnyomására tüzet nyitott volna a Millennium Falcon összes fedélzeti lövege. Elvégre Vuffi Raa ki tud nyitni gyorsan egy légzsilipet, ha Landónak sietve kell visszatérnie hajója fedélzetére. Az emberélet megmentése nem mondott ellent beépített erkölcseinek. Erről a robot már bizonyságot is tett. 
De vissza a voltaképpeni problémához! 
– Jól van, vén teológus, beszéljünk valami másról: honnan tudtad, hogy életben maradtunk, és miért vártál itt ránk? Hiszen tudtad, hogy mennyire dühös leszek! 
Lando szeretett volna eltávolodni a tűztől, legalább egy-két kilométert. A gyík, amely időközben kipukkant, és lassan szenesedni kezdett, úgy bűzlött, mint... mint... Nem, azok a vacakok, amiket gőzsugárral kellett lemosnia az űrhajójáról, ehhez képest andalítóan illatoztak. Ennek ellenére már maga a tudat is melegítette, hogy valahol a közelében tűz ég; mióta leszállt ezen a hatalmas homokgömbön, sehol nem érezte jól magát, még a hajója fedélzeténsem. 
Az öreg dalnok kinyitotta a száját. 
– Nagyuram... 
– GAZDA, HÁTUL A DŰNÉK MÖGÖTT EMBERI LÉNYEK KÖZELEGNEK! 
Mohs csaknem egy métert ugrott ültő helyéből. A kis robot hangja az űrhajó külső hangszórójából jött. 
– Köszi, öreg fogaskerék! – felelt Lando normál hangerővel. Hála a Millennium Falcon külső mikrofonjainak, Vuffi Raa így is kitűnően értette minden szavát. Halkan kuncogva figyelte, hogyan próbál az öreg sámán ismét méltóságteljes külsőt ölteni. 
– FEL VANNAK FEGYVEREZVE, GAZDA, AZOKKAL AZ ÍJFÉLESÉGEKKEL. 
– Mohs – mondta a hazárdjátékos higgadtan –, kereken harminc másodpercet adok neked, hogy visszatrombitáld az embereidet. Ha addig nem takarodnak el, helyet fogsz cserélni ezzel a szegény izével, amit sütögetsz. Voltaképpen át kéne adjalak az erkölcsrendészetnek – vagy az Epikureusok Klubjának. 
A dalnok nagy nehézségek árán, remegő térddel feltápászkodott, és eldarált néhány csöppet sem harmonikus verssort – valószínűleg a taktikai visszavonulás énekét, gondolta Lando –, majd visszaült, fordított egyet a gyíkon, és Landóra nézett. 
– Megparancsoltam nekik, hogy húzódjanak vissza, nagyuram. Csak azért jöttek, hogy megvédjenek téged az esetleges veszedelmektől. Kérlek, hagyj egy kis időt alázatos szolgádnak; erősödni szeretne, és megadni ennek a nyomorult porhüvelynek, amit kíván. Utána elindulhatunk egy olyan helyre, amit jól ismerek... Ott használni tudod majd a kulcsot, nagyuram. 
Megragadta a gyík fejét, egyetlen kézmozdulattal kifordította a bőréből, aztán lehúzta a nyársról. 
– Jóságos isten! – kiáltotta Lando, és nagyot nyelt, hogy lecsillapítsa háborgó gyomrát. – Csak nem akarod megenni ezt az izét? 
Tizenöt perccel később a nagy piramis tövében álltak. A fal dőlt ívű volt, nem függőleges, nekik mégis az az érzésük támadt, mintha valami roppant kőhullám imbolyogna felettük, amely minden pillanatban kibillenhet az egyensúlyából, és rájuk zúdulhat. 
Vuffi Raa, miután gondosan lezárta az űrhajót, csatlakozott hozzájuk. A toka dalnok tekintete végigvándorolt a látszatra teljesen sima falon. Hirtelen megállt, és rámutatott egy pontra, amely első pillantásra semmiben nem különbözött a fal többi részétől. 
– Ott – jelentette ki elszántan – Körülbelül egy méter mélyen, nagyuram. 
És összefonta a karját a melén. 
Lando kétségbeesetten forgatta a szemét. 
– Mit bámulsz így rám? Én a kulcs hordozója vagyok. A szolga te vagy. Kérsz ásót, vagy inkább puszta kézzel végzed el a szertartást? 
Az öreg toka lesújtva meredt rá. 
– Én, nagyuram? Én, a födalnok, a...? 
– Egy pillanat, igen tisztelt szerves lények! – szakította félbe őket a robot. – Én majd elintézem a dolgot, mielőtt hajba kapnának. 
És a csápjai meghökkentő tevékenységbe kezdtek, méghozzá olyan sebességgel, hogy alig lehetett kivenni őket. Úgy nézett ki, mint egy villogó körfűrész, piros ponttal a közepén. A homok magasra csapott mögötte a levegőbe, akár valami abszurd, vízmentes szökőkút, és ígéretéhez híven perceken belül végzett a feladattal. 
– Elefántvész és entrópia! – káromkodott Lando, mikor meglátta, mit hozott Vuffi Raa a napvilágra. Mohs tisztelettudóan hallgatott, térdre hullott, s végül halk, siralmas éneklésbe kezdett. 
Ilyesminek voltaképpen nem lett volna szabad léteznie. Az ember persze körülrajzolhatja a kezét, és utána bevághatja egy centi mélyen azt az anyagot, amelynek a felületére rajzolt. 
Semmi probléma. 
Most próbáljuk meg ugyanezt egy cirokseprűvel. Az emberi kéznek, elnagyoltan és leegyszerűsítve, kétdimenziós alakja van. Háromdimenziós tárgyakat nem lehet ugyanígy ábrázolni, legalábbis akkor, ha tekintetbe akarjuk venni a legfontosabb tényezőt: magát a háromdimenziósságot. De ez csak akkor igaz, amíg nem sharuk vagyunk. 
Valahogy úgy tűnt, mintha a fal átlátszó lenne – pedig nem volt az –, és ebbe ágyazták volna bele a kulcs hasonmását. Másrészt viszont az embernek az volt a benyomása, hogy a piramis falára felerősítették a kulcs térbeli modelljét – csakhogy ez a "hasonmás" (ha már jobb szót nem találunk rá) valójában sem befelé, sem kifelé nem terjedt túl a kőfelületen. Az egész ugyanolyan ellentmondásos és abszurd benyomást tett a szemlélőre, mint maga a kulcs, ha ugyan nem még annál is rosszabbat. 
És az embernek ugyanolyan pokoli fejfájása támadt tőle. 
Lando lépett egyet hátrafelé, pislogott, majd megrázta a fejét, hogy újra fókuszba tudja állítani a tekintetét. 
– Jól van, Mohs, azt hiszem, az lesz a legjobb, ha most szépen elmeséled nekünk, mit tudsz... illetve miről szólnak a dalaid. Szeretnék tisztában lenni vele, mit látunk és mi történik majd, ha bedugjuk oda a kulcsot. 
Az öreg dúdolni kezdett, először azért, hogy megtalálja a megfelelő hangfekvést, aztán meg úgy, mintha magnószalagot tekerne, hogy megkeressen rajta egy dalt. 
– Ez a Nagy Zár, nagyuram. Megszámlálhatatlan nemzedéke már, hogy egyetlen toka – és egyetlen csillagjáró –, sem tette be a lábát a szentélyek legcsekélyebbikébe sem, amit ők hagytak ránk. 
– Nagyszerű. Ezt már tudtuk. 
– Á igen, nagyuram. De hallgassaa csak, mit mondanak a dalok: úgy fogunk belépni, hogy közben nem lépünk be. Csarnokokon kelünk át, és egyetlen hang sem válaszol nekünk. Behatolunk a legtávolibb zugokba, de nem mozdulunk tapodtat sem. Álmodni fogunk alvás nélkül, tudni tanulás nélkül. És idővel felfedezzük a szellemhárfa rejtekét; és megszabadítjuk a hárfát, s egyúttal megszabadítjuk a... 
– Jól van, jól van. A többi valószínűleg csak politika. Hadd gondolkodjam egy percet! 
Próbaképpen belerúgott a piramisba. Nem hallatszott zaj, és nem érezte, mikor a lába a kőnek ütközött. Olyan érzés volt, mintha vizet vagy finom szemű homokot rugdosna. 
– Vuffi Raa? 
– Igen, gazda? 
– Ne szólíts gazdának! Neked mi a véleményed erről a dologról? 
Elővette a kulcsot a zsebéből, elszántan megforgatta az ujjai között, aztán megint 
elrakta. 
– Azt hiszem, sürgös szükségem van egy alapos olajozásra, gazdám,ezért szeretnék a lehető leghamarabb hazajutni, ahol... 
– Azt hittem, a szigetelésed hibátlan. 
Képzelődés lett volna csupán, vagy a kis robot valóban zavarba jött? 
– Igen, gazda, de súlyosan megsebesültem, és ezáltal figyelemreméltó mennyiségű... na jól van, nem látok más lehetőséget, mint Mohs javaslatát: használnunk kell a kulcsot, gazdám. Pedig igazán nem fűlik hozzá a fogam. 
Lando felnevetett. 
– Azt hiszed, nekem tetszik ez a "belépni-belépés-nélkül", "álmodni-alvás-nélkül" szöveg? Figyelj, Mohs, nincs még valami mondanivalód ezzel kapcsolatban? De kérlek, ne énekelj! 
Mióta leszálltak a Rafa V-ön, az öregember most először bizonytalanodott el. 
Mindenütt lúdbőrözött és reszketett a hidegtől – vagy valami mástól. 
– Ez minden, amit a tokák hagyománya őriz, ó nagyuram. Ez minden, amit a dalokban találtunk. Odaadó és alázatos szolgád azonban elismeri, noha méltatlan erre, hogy ha ő lenne most a te helyedben, megfordulna a fejében a gondolat, hogy eltávozzon innen, és ne használja a kulcsot. Nemzedékek százai vártak és vártak... Miért én, nagyuram? Miért éppen az én időmben? 
– Szívből gratulálok, Mohs, a napokban léptél be a történelem meghatározó személyiségeinek sorába. Ők is mindig ezt szerették volna tudni, és közben jobbára ugyanolyan savanyú képet vágtak, mint te. 
Lando újra elővette a zsebéből a kulcsot, és szinte dühösen meredt rá. 
– Na jó, elvégre egyszer élünk. Tartsd nyitva a szemed, Vuffi Raa! Mohs, hogy a fenébe kell használni ezt a vacakot? – Lando igyekezett ügyet sem vetni a testén végigfutó borzongásra. 
Az öreg roppant beszédes vállrándítással felelt. 
– Ezt már szeretem – mondta Lando. – Amikor tényleg segítségre lenne szükségem, mindenki eltűnik. Úgyse fog történni semmi! 
Valóban nem történt semmi. Lando a falon díszelgő képmáshoz szorította a kulcsot, abban a szögben, amely az ő szemében a legvalószínűbbnek tűnt. Mintha űrhajót próbált volna belebűvészkedni a borosüvegbe – neki legalábbis úgy tűnt. Aztán a kulcs hirtelen becsúszott a zárba, méghozzá olyan módon, hogy az embernek felfordult tőle a gyomra. 
A nap sütött. A szél fújt. A földet homok borította. 
Lando Mohsra tekintett, aki még mindig fent tartotta fél vállát. Most a másikat is utána húzta. A szerencsejátékos Vuffi Raara nézett. Vuffi Raa vissza őrá. A robot és a sámán futó pillantást vetettek egymásra, aztán mindketten Landóra meredtek. 
– Nos, Mohs, te már ettél ma, nekem viszont nem ártana egy falat. Tiszta ügy, ugye? Legjobb lesz, ha megjavítjuk a hajónkat, és... Vuffi Raa? 
Eddig az öreghez beszélt, s most a kis robothoz fordult volna. 
Vuffi Raanak nyoma sem volt. 
– Mohs, nem láttad... Mohs? 
Mohs ugyanabban a pillanatban, amikor eltűnt Lando látóteréből, valóban eltűnt – akárcsak a robot, egyetlen hang, egyetlen mozdulat nélkül. 
A nap sütött. A szél fújt. A földet homok borította.

14. fejezet

Lando nem tartotta sokra a fizikai erőszakot. Az ő élete és egészsége kézügyességétől és önuralmától függött: a kis tárgyak rejtett, ravasz manipulálásától meg a minél gyorsabban hozott jó döntésektől. 
Öklével lesújtotta piramis faláara. És aztán meglepetten kapta vissza a kezét. Az imént, amikor belerúgott az épületbe, az a benyomása támadt, mintha hideg fuvallat simítana végig a fején – sajátos érzés volt, de kétségkívül valóságos. Most ezzel szemben mintha érzékcsalódás érte volna. 
A keze egyszerűen belemerült a falba, és eltűnt, mintha az egész épület egy óriási hologram lenne. Visszahúzta az öklét, gondosan szemügyre vette, es óvatosan megmozgatta az ujjait. Aztán tüzetesen tanulmányozni kezdte a falat, de nem ért hozzá újra: az anyag tökéletesen ép volt, fittyet hányt az idő vasfogának, a homokviharoknak, és a piramis lábánál tevékenykedő emberek nevetséges erőfeszítéseinek. A falat finom porpatina borította. Vékony, olajos-zsíros filmréteg volt ez, ami a jelek szerint mindent ellepett ezen a bolygón. Lando tisztán ki tudott venni egy hajszálat, amely sem tőle, sem Mohsttól nem származhatott – talán egy állat bundájából szakadt ki, amelyik végigsúrolta oldalával a piramis falát, vagy a szél hordta ide messziről. Megint bedugta kezét a tömörnek tűnő falba. Az megint elnyelte, egész a csuklójáig. Tett egy lépést előre, mire a karja könyékig eltűnt a piramisban. 
Aztán megborzongott, és rémülten hátrahökölt. A karja egészben volt. 
Lando Calrissian óvatos ember volt. Más talán rögtön belesétált volna a falba, hogy megkeresse Mohst és Vuffi Raat, hiszen nyilvánvaló volt, hogy ott vannak valahol a piramisban. De vajon mi vár rá odabent? Ha a legjobb barátod lezuhan egy csapóajtón, te habozás nélkül utána ugranál, csak azért, hogy a verem fenekén téged is ugyanúgy felnyársaljanak a karók, mint őt? 
Lando ismét bedugta fél kezét a piramisba. Még mindig nem érzett semmi ellenállást. 
Úgy tűnt, mintha a fal egyáltalán nem lenne ott – csakhogy egyértelműen látni lehetett. A hazárdjátékos lehunyta a szemét, és nyújtott karral körbetapogatózott a falban. Odakint nem fújt szél, így nem tudta megállapítani, hogyan reagál a piramis a légáramlatokra. A hőmérséklet ugyanolyan volt, mint a szabad ég alatt. Lando akadálytalanul tudta mozgatni az ujjait: ökölbe szorította, majd elernyesztette őket. Csettintett velük – érezte a mozdulatot, de semmit sem hallott. 
Mikor a bal kezét is bedugta a piramisba, meg tudta vele érinteni a jobbat. Úgy találta, egyikkel sincs semmi baj. Tapsolt egyet; érezte, hogy a két tenyér egymáshoz csapódik, de a hangot nem hallotta. Furcsa. Jobb kezét bal csuklójára tette, s lassan végigcsúsztatta az alkarján, míg elő nem bukkant. Mintha zavaros vízből merült volna fel a karja – csakhogy a vízfelszín ez esetben függőleges volt. Lehajolt, fölvett egy marék homokot, megint bedugta a karját a falba, és átöntötte a homokot egyik kezéből a másikba. 
Aztán visszahúzta a karját, eldobta a homokot... 
...és átlépett a falon. 
Vannak alkalmak, amikor az ember kénytelen kockázatot vállalni. 
Erre nem gondolt volna. 
Az öreg Mohs, a tokák tiszteletreméltó, nagy becsben álló fődalnoka, éppen a piramis oldalának támaszkodott, mikor a kulcs hordozója beillesztette a zárba a szent ereklyét. 
A fal hirtelen semmivé foszlott a háta mögött, s ő akkorát esett, hogy kis híján elveszítette az ágyékkötőjét. Hosszú-hosszú élete során Mohs hozzászokott a kellemetlen légáramlathoz, amely az ágyékkötője alatt lehűtőtte a lába közét. Most, bármennyire megrémült is a teljes sötétségben, hirtelen eszébe jutott, hogy ha az ágyékkötő egyik hosszú végét hátrahúzná a lába között, útját tudná állni ennek a pimasz léghuzatnak. 
Miért nem jött rá erre már korábban? Miért nem gondolt erre senki az egész népéből? 
Hirtelen az a cinikus gondolat jutott eszébe, hogy ez az ötlet többet ér száz bugyuta dalnál, ami... Nem! Ez istenkáromlás! Mohs összekuporodott, és megpróbált kivenni valamit a sötétségben. Nagyon félt a... a... a mitől? 
Ezen eltöprengett. 
Egyáltalán, az utóbbi percekben rengeteget gondolkozott. 
Végül eltökélte magát – és ez volt talán élete első igazi elhatározása –, hogy vár, amíga szeme hozzászokik a sötétséghez. Valami sima, szilárd felületen ült, és nagyon élvezte a kellemes meleget a lába között. 
Meg frissen felfedezett eszét. 
Már órák teltek el! 
Pontosabban szólva négy óra, huszonhárom perc és ötvenöt másodperc, legalábbis Vuffi Raa beépített órája szerint. Neki soha nem kellett megkérdeznie, mennyi az idő; mindig tudta. Az a gond a beprogramozott ismeretekkel, például az űrhajóvezetéssel, gondolta magában, hogy fékezik, sőt elnyomják az új ismeretek szerzésére irányuló vágyakat. Az emberi lényeknek jobb dolguk van, morfondírozott, mivel nincsen alapprogramjuk, s ezért késztetést és természetes igényt fejlesztenek ki magukban, hogy egyre újabb és újabb... 
Emberi lények? Mi jár az áramköreiben? 
Mikor Lando aktiválta a kulcsot, ő körülbelül – nem, nem körülbelül, egészen pontosan – tizenhét centiméterre volt tőle. Ennek ellenére most itt van (bármit is értsünk az itt alatt), a fal túloldalán. 
Ötóra, huszonkilenc perc, harmincegy másodperc. 
És vajon hol van ez az itt, gondolta a nyelvtani szabályoknak fittyet hányva Vuffi Raa; ez most a kérdés. Furcsa, de kínozta az egyedüllét tudata; valósággal magányosnak érezte magát, s ez elterelte róla a figyelmét, hogy alaposabban megvizsgálja a környezetét. Az érzés később sem múlt el, sőt rosszabb lett, sokkal rosszabb. Most már okvetlenül szükséges lenne alaposabban körülnézni, ha másért nem is, legalább azért, hogy elterelje a gondolatait lelki életéről. 
A piramis feltehetően létező falát sehol sem találta. Egy kivilágított folyosón volt, melynek mennyezete mintha kilométeres magasságban húzódott volna. Vuffi Raa radarja – amely amúgysem tartozott legjobb érzékszervei közé – képtelen volt meghatározni a plafon távolságát, bár érzékelte a róla visszaverődő rádióhullámok programtépő visszhangját. 
A helyiség, ahol tartózkodott, lapított téglalap alakú volt; öt méter széles lehetett, és talán ötven méter hosszú. Hátul félig áttetsző fal húzódott, ami mögött valami kerek dobféleséget lehetett kivenni; több emeletnyi magas volt, és a robotot leginkább egy olajtartályra emlékeztette. Ugyanabból a plasztikszerű anyagból készült, mint körülötte minden. Vuffi Raa előtt egy hasonló kerek tartály zárta el a folyosót faltól falig. Ő azonban, kitűnő érzékszerveinek hála, keresztüllátott rajta, s tudta, hogy a tartály két egybevágó részre osztja a helyiséget. 
Jobbra és balra hasonló, párhuzamosan futó folyosók voltak, amiket tisztán ki tudott venni a háta mögött lévőhöz hasonló, áttetsző falakon keresztül. Alapjában véve ugyanolyanok voltak, mint az "ő" folyosója, csak tartály nélkül. 
Balra fordult. úgy indult el, hogy a fal mindig bal kéz felé essen, de sehol sem talált kijáratot. Ahogy a kerek képződményhez közeledett, a rendelkezésére álló tér egyre szűkült. Végül megállt, visszafordult, és a jobboldali falhoz igazodva próbálkozott újra. 
Ezúttal talált egy keskeny átjárót a fal meg a tartály között. Belépett a következő folyosóra. A világítás ugyanúgy kék fényű volt, mint az imént elhagyott járatban, csak kicsit erősebb. Végigsietett a folyosón, talált egy újabb "ajtónyílást", és egy harmadik helyiségben találta magát, amely semmiben nem különbözött az elsőtől. 
Az ötödik helyiségnek más volt az alakja – öt váltakozó szélességű oldal határolta. Az egyetlen nyílás a robottól jobbra eső falban volt. Nagyon keskenynek bizonyult, úgyhogy Vuffi Raa csak oldalazva fért át rajta. A következő terem ugyanolyan volt, mint az előző, majd megint egy sor téglalap alakú folyosó következett. 
A robot magányosan vándorolt tovább, és közben – életében először – nagyon félt. Hét óra, tizenhat perc, negyvennégy másodperc. 
A piramis belülről átlátszó volt. 
Ez volt az első dolog, amit Lando megállapított. Látta odakint a napot, a vöröses színű homoktakarót, néhány zilált lombú cserjét, és kellemes közelségben (de az ő szempontjából nézve egy kicsit mégis messzebb a kelleténél) a Millennium Falcont, ahogy türelmesen vár a visszatérésére. 
Lando öszintén remélte, hogy nem kell sokáig várnia. 
A fal vastagságát elég nehéz volt megbecsülni. Nem volt teljesen átlátszó, halvány világoskék árnyalat színezte. Lando mögött egy üres helyiség volt – s aztán tudatosult benne, hogy ez valószínűleg csak érzékcsalódás. Ugyanis alig száz méterre innen ki tudta venni a piramisnak egy másik falát, mögötte pedig a homoksivatagot. A piramis csúcsa talán kétszáz méterrel fölötte lehetett. 
Az egészben csak az volt a bibi, hogy kívülről az épület több négyzetkilométeresnek tűnt. 
A falak tehát ravasz optikai szerkezetek, amik azt a benyomást keltik az emberben, hogy a piramis sokkal kisebb a valóságosnál. 
Lando elkiáltotta magát: 
– Vuffi Raa! Hol vagy? Mohs! Válaszolj! 
Még a visszhangot sem hallotta. Itt... 
Hogy is van ez? A falba beágyazódva, amin az imént belépett, megpillantotta a kulcsot: akár egy rovar a borostyánkőben. Magához akarta venni – és kis híján ujját törte. A fal olyan kemény volt, akár a páncélüveg, a kulcs pedig több méter mélyen lapult benne. 
És ennek ellenére ez volt a bejárat, ahol ő – és valószínűleg Vuffi Raa meg Mohs is bejutott a piramisba. 
Körülnézett az alaktalan helyiségben, ahová került. Sima, csillogó padló húzódott egyik faltól a másikig. Bútordarabot vagy más tárgyakat sehol sem látott. Belülről voltaképpen az egész épület valami hatalmas, elhagyott raktárnak tűnt. A falakon keresztül nézve az égbolt kicsit sötétebb volt, mint odakintről. 
A pusztaság ugyancsak: a piros és a kék szín helyét a bíbor vette át. Úgy látszott, mintha kint minden tárgy összezsugorodott volna. Talán a falak görbülete volt benne a ludas. A Falcon űrhajómodellnek, játékszernek tűnt. 
Talán inkább keresnie kellene egy másik kijáratot. Muszáj lennie egynek! 
Vuffi Raa leült a földre. Közel járt a kétségbeeséshez. 
Belülről egy apró fúziós reaktor gondoskodott a meghajtásáról, amely fáradhatatlanul termelte az energiát, s csak mikroszkopikus mennyiségű üzemanyagra volt szüksége ahhoz, hogy működtesse magát (és egyúttal Vuffi Raat is). 
De a kis robot fáradt volt. 
Életében nem érezte még magát ennyire magányosnak és elhagyatottnak, pedig jóval több évet számlált, mint amennyit jelenlegi gazdájának kívánt volna. A végtelen, egyhangú termek olyan benyomást tettek rá, mintha egyszerű sakkfigura lenne, amit egy unatkozó, közönyös játékos ujjai tologatnak ide-oda az óriási táblán. 
A kis robot félt. 
Nagyon hosszú út állt mögötte. Hat üres, téglalap alakú terem az első után, amelyben magához tért. Aztán megint egy olyan helyiség, amelynek tartály volt a közepén. Aztán újra négy üres terem. Ezek közül az utolsóban élesen le kellett kanyarodnia balra. A következő helyiségben megint volt egy tank, de valahogy sikerült átpréselnie magát mellette. Megint egy üres terem, megint egy éles kanyar balra, három kék helyiség, és végül újra egy tartály. 
Innentől kezdve folyton ismétlődött az egész, s a robot elszántsága minden egyes új teremmel és kanyarral egyre jobban csökkent. Az az érzése támadt, hogy már nincs is ugyanazon a bolygón és ugyanabban a dimenzióban – az épületről már nem is beszélve –, ahonnan eredetileg indult. 
Tovább vándorolt. 
Tizenhárom óra, negyvenöt perc, és huszonnyolc másodperc telt el. 
Aztán egy kanyar jobb felé (az első helyiség óta az első), kétszer balra, és megint kétszer jobbra. Kétszer balra. És folyton ugyanezek a sivár, üres, kékes árnyalatú termek, olykor egy-egy tartállyal; ugyanezek a baloldali és – lényegesen kisebb számban – jobboldali kanyarok. Meddig megy még ez így? 
Tizenkilenc óra, tizenegy perc, négy másodperc. 
Mohs annyira elmerült a gondolataiban, hogy észre sem vette, hogy nem lát. Nem is érdekelte. Amúgysem tudta, hová mehetne innen. Csak egy-két perce volt itt, és rövidesen úgyis megérkezik a hordozó meg a küldött, hogy magukkal vigyék. 
Vagy nem. 
Valójában persze ez nem számított. Az imént tett egy érdekes felfedezést: ha fog egy vászoncsíkot, és mielőtt a két végét összeillesztené, középen megtekeri, akkor valami eléggé érthetetlen dolog történik. Egy olyan alakzatot fog a kezében tartani, aminek csak egy éle és egy oldala van. Hogy miként lehetséges ez, amikor minden tárgynak legalább két oldala kell legyen, az teljességgel felfoghatatlan volt a számára. Emögött fontos titok rejtőzhet, gondolta, valami olyasmi, ami magyarázatot adhat a világmindenség természetére. A megoldás azonban újra és újra kicsúszott a kezéből, valahányszor úgy érezte, hogy megfogható közelségbe került, és eltűnt a sötétségben. 
Igazán bosszantó. 
Mérlegelte a kérdést, bele-belekapott, szép lassan legombolyította, mintha ugyanúgy durva készítésű szövetből lenne, mint ütött-kopott ágyékkötője. 
Megerőltető volt, de minél jobban törte rajta a fejét, annál egyszerűbbnek tűnt az egész. 
Aztán egy szempillantásalatt megértett mindent. Hogy ilyen egyszerű legyen a dolog! 
Mohs felnevetett. 
Lando nevetést hallott. 
Megfordult, és ahol az előbb még semmit nem látott, ott most Mohs kuporgott – fél kezét az ölében tartotta, a másikat a térdére támasztotta, hogy legyen min nyugtatnia az állát. Előtte a földön körülbelül három méter kopott, szürke szövetcsík hevert. Körben volt elrendezve, és egy nagy, elnagyolt Moebius-szalagot alkotott. Az öregember háttal ült Landónak. 
– Mohs! – kiáltotta Lando. – Hova tűntél? 
A vén dalnok kuncogott, de nem fordult meg. 
– Oda, ahová a jelek szerint maga is, kapitány. Mennyi az idő? 
Fura kérdés egy meztelen vadembertől, gondolta Lando. Egy pillantást vetett a karórájára. 
– Talán húsz perc telhetett el, mióta eltűntél a falban. Mit csináltál egész idő alatt? Végig itt ültél? 
– Miért, maga szerint mit kellett volna csinálnom, kapitány? – Az öregember felállt, és sarkon fordult, hogy Lando az arcába nézhessen. – Gondoltam, még mindig jobb, mintha eltévednék. Itt az orráig sem lát az ember. 
– Jóságos ég! Mi történt a szemeddel? 
Az öreg pislogott egyet, s szemhéja egy másodpercre elfedte szemgolyóját, amely hófehér volt, akár a tejüveg. 
– Hogy mi történt a szememmel? Az égvilágon semmi, kapitány – A vén dalnok elmosolyodott. – És magával mi a baj? Nem lát ebben a sötétben? 
Vuffi Raa nem tévedt el, csak nem tudta, hol van. 
Mióta átkerült a piramis falán, végig ebben az érthetetlen, kék fénnyel megvilágított labirintusban bolyongott, ráadásul olyan útvonalon, amelynek nem volt alternatívája. Más választása nem volt, legfeljebb az, hogy megáll, és ott marad, ahol van. Ilyen esetben pedig mindig is jobban szerette magához ragadni a kezdeményezést. 
Lando azt mondta neki egyszer, hogy ő csak egy gép. Vuffi Raaban felmerült a kérdés, hogy tisztában van-e vele a gazdája, mennyire magányosnak tudja érezni magát egy gép. Huszonnégy órával ezelőtt még Vuffi Raa sem tudta. Pontosabban szólva huszonhét órával, harminchat perccel és tizenegy másodperccel ezelőtt. A legutóbbi tartályos helyiség óta három termen haladt át. Ezt azt jelentette, hogy most egy negyedikbe fog jutni, ahol le kell fordulnia bal kéz felé. Aztán újra balra kanyarodik, még egyszer átvág négy helyiségen, és kezdheti elölröl az egészet. Csak éppen sokkal rosszkedvűbben. 
Megtalálta a nyílást a falban, és átcsúszott rajta. Tökéletesen meg volt győződve róla, hogy egyetlen másik fal sem eresztené át – beleértve azt is, amin keresztül érkezett. 
Ezért bal felé fordult. A kék fény elhalványodott, mint a kerek tartályokkal ellátott termekben mindig, és a robot hosszában végigsietett a járaton, el a tartály mellett, egész a hátsó falig. Amibe aztán beleverte a piros szemlencséjét. A fal nem engedte át. 
Ez új dolog volt. Vuffi Raa azonban nem érezte bátorításnak. Még a feszültséget sem oldotta benne, amely egyedüli kiséröje volt hosszú vándorlása során. Ha emlősállat lett volna, most vakarni kezdi a fejét, összefonja a karját a mellén, és káromkodik. 
A robot megtorpant, felemelte az egyik csápját, hogy szórakozottan megvakarja vele krómborítását, közben pedig szórakozottan összefonta két másik csápját a központi ötszögén. 
– A francba! – mondta, és úgy is gondolta. 
Nekilátott átkutatni a termet, ahol tartózkodott. Végigtapogatta a baloldali falat, és megint nekifeszült a keskeny résnek a tartály mellett. A vékony hasadék, amin át bejutott ide, most minden próbálkozásának makacsul ellenállt. Végigtapogatta a másik falat is, míg el nem jutott a kerek tartályhoz – és itt új felfedezést tett. 
Eddig az általa tartályoknak hívott alakzatok ívelt felszíne ugyanolyan áthatolhatatlannak bizonyult, mint a falaké. Most azonban más volt a helyzet. Az egyik csápjával bele tudott nyúlni a tartályba. Mivel amúgysem volt más választása, követte a csápot a kerek objektumba, ahol az ívelt belső felület egyik pontján vörös fényfolt parázslott. Mint az várható is volt, a tartály nem engedte ki. Megtapogatta a fényfoltot. 
Igen, engedett a nyomásnak. 
Átlépett rajta, és egy téglalap alakú termben találta magát, ami ugyanúgy nezett ki, mint a tartály nélküli kék helyiségek, amiket az elmúlt órákban bejárt. 
Csakhogy ez skarlátvörös fénnyel volt megvilágítva. 
Egy, kettő, három, négy. Most voltaképpen két kék tartályszoba között kellett volna lennie, csakhogy tartálynak nyomát sem látta. Öt, hat, hét – és ekkor valami furcsa dolog történt. A szemközti fal mintha igyekezett volna magához vonzani, és a vörös fényfolt nem világított rajta olyan erősen, mint eddig. Vuffi Raa fölegyenesedett, és eltűnődött. 
Harminckét órája, tizenöt perce és negyvenkét másodperce csöppent bele ebbe a slamasztikába. Most már alapjában véve teljesen mindegy volt neki, hogyan kerül ki belőle. 
Hagyta, hogy a fal magához vonzza, és átlépett rajta... 
Lando a piramis átlátszó falának dőlve ült, s az állát az öklére támasztotta. A legutóbbi fél órát nem érezte éppenséggel kellemesnek, de ez volt mind közül a legszörnyűbb élmény. Ahol korábban az öreg dalnok szeme volt, ott most két csúf seb tátongott – igaz, gyorsan gyógyultak, és nem indultak üszkösödésnek. Úgy tűnt, hogy az öregembernek egyáltalán nincsenek fájdalmai. De vak volt, ijesztően és tökéletesen vak. 
És örült neki. 
– Kapitány – mondta Mohs –, kérem, ne izgassa föl magát! Úgy tűnik, elcseréltem a szemem világát valamifajta értelemre. Tisztában vagyok vele, ki voltam régebben: egy tompa agyú vadember, aki látott ugyan, de nem tudta, hogy mit. Most intelligens, civilizált lény vagyok, aki véletlenül elvesztette a szeme világát. Maga szerint nem igazságos csere ez? 
Lando morgott valamit feleletképpen, s ujjával az apró porhalmot piszkálta, ami a fal tövében gyülemlett fel. Valami csillogott benne, talán egy kis fémszemcse, vagy egy mikroszkopikus tükörszilánk. Lando kíváncsian elseperte róla a port. Még mindig jobbnak találta, mint hogy őszinte választ kelljen adnia Mohsnak. A vakságnál ugyanis nincs rosszabb a világon. 
– És ez még nem minden, kapitány. Újonnan szerzett intelligenciám a jelek szerint átsegít látásom elvesztésén. Tudom, hogy maga tőlem balra ül, féliga falnak fordulva, és az ujjával a sarokban kotorászik. Azt hiszem, a zajokból következtetem ki, amiket közben kelt, no meg abból, amit a személyiségéről és a szokásairól tudok. Olyan az egész, mintha látnám. 
– Jó neked, Mohs – morogta Lando ingerülten. A csillogó pontocska hirtelen megnagyobbodott, és Lando ijedten kapta vissza a kezét. – Hogy az a... Idenézz, öregem! 
Landónak eszébe sem jutott, hogy egy vakhoz intézte ezt a felszólítást; feltérdepelt, és a sarok fölé hajolt. Egy kis pókot látott. Egy apró, csillogó, villámgyors rovart. Páni félelemben szaladgált fel-alá, menekülni igyekezett Lando elől. Az átmérője legfeljebb három milliméter lehetett. 
Lando higgadtan lejjebb hajolt, hagyta, hogy a pók felmásszon a hüvelykujjára, aztán megbillentette az ujját nyitott bal tenyere fölött. 
És látta, hogy a mikroszkopikus kicsinységű, a megszokottnál százszorta gyorsabb Vuffi Raa megbotlik az életvonalában, és ijedten elterül.

15. fejezet

Senki sem mondhatta Vuffi Raaról, hogy nehéz a felfogása. 
Természetesen abban a pillanatban felismerte a fenyegetően föléje tornyosuló, százméteres óriást, amint átlépett az utolsó piros falon a piramis belsejében. A gazdája volt az, és meglepő módon hirtelen kellemetlen helyzete dacára az az érzése támadt, hogy hazatért. 
A jelek szerint Lando is azonnal megértette az őrült helyzetet. Letette a hüvelykujját a padlóra Vuffi Raa elé, és mozdulatlan maradt, amíg a kicsi – nagyon kicsi – robot felszaladt rá. 
Vuffi Raa is óvatos volt: a körmöt az adott viszonyokhoz képest könnyen meg lehetett mászni, rengeteg mélyedést és hasadékot talált rajta, ahol meg tudta vetni a lábát, a bőr azonban puha volt és süppedékeny. Rendkívül elővigyázatosan mozgott, és gondosan elosztotta a testsúlyát mind az öt csápja között. Egy rossz mozdulat, és a csápja úgy fúrja át a gazdája bőrét, mint egy tűhegyes szike. És ez roppantul megnehezítené a kis robot helyzetét. 
Nem mintha eleve nem lenne elég rossz. 
Lando hihetetlen önuralommal és hidegvérrel szemmagasságba emelte a robotot, aztán másik kezét is gigászi mellkasa elé tartotta. Vuffi Raa átszökkent a várakozóan odanyújtott tenyérre, fölegyenesedett, és belenézett a hatalmas szempárba, amely kíváncsian mustrálta. 
– Gazdám! Micsoda balszerencse! Most mit csináljunk? 
– AAAVVVUUUFFFEEE EEERRRAAAHHH – felelte Lando mély, mennydörgő hangon. Csaknem húsz másodpercre volt szüksége a két szó kimondásához. 
Egy emberi lény Vuffi Raa helyében valószínűleg nem értette volna, mit beszél – a kis droid hangérzékelője nagyszerű munka volt –, érezni azonban egész biztosan érezte volna. 
Vuffi Raa most már értette gazdája természetellenes nyugalmát és acélos önuralmát. Az időérzékük ugyanúgy különbözött egymástól, mint a méretük. Lando lényegesen lassabban élt a droidjánál. A kis robot rövid ideig mérlegelte a problémát – a gazdájának ez legfeljebb egy milliszekundumnak tűnhetett –, aztán egy sor harsány, csiripelő hangot adott ki, egyperces időközökben. Gondosan artikulált, és vigyázott, nehogy a szavai egymásba folyjanak. Csak remélni tudta, hogy az óriás meg fogja érteni. 
– Nem értem, gazdám – hallotta Lando a vékonyka hangot. – Ön hall engem? 
Landót sem ejtették fejre. Látta, milyen sietve és elhamarkodottan szaladgál Vuffi Raa a tenyerén, és azt a következtetést vonta le ebből, hogy az idejük – vagy az anyagcseréjük – más dimenzióban folyik. Még azt is el tudta képzelni, hogyan sikerült Vuffi Raanak a nehézségek ellenére kapcsolatba lépnie vele, csak arról nem volt halvány fogalma sem, hogy miképpen közölje ezt vele. 
Elhatározta, hogy rövidre fogja a szót. 
– Ja. 
Vuffi Raa ezt valahogy így értette: AAAHHJJJAAAHHH. Beépített számítógépe gyorsan összefoglalta egy "igen"-né a hallottakat (erre már akkor felkészült, amikor Lando első ízben beszélt hozzá), és már készen állt a válasszal is. Mindenesetre elég sok időbe telt, míg olyan formába öntötte, hogy az óriás is értse. 
– Kérdezze meg Mohstól, mi történt! 
– HHHRRREEENDBBBEEENNN. 
Áriás az óriásnak: 
– Mohs, öreg barátom, nem tud véletlenül az újonnan felfedezett intellektuális kapacitásod valami magyarázattal szolgálni az eseményeknek erre a váratlan fordulatára? Úgy vélem, most én vagyok a tulajdonosa a galaxis legkisebb robotjának, de nem hiszem, hogy ő különösebben büszke lenne rá. 
A vén sámán az ágyékkötője után tapogatózott, újra a dereka köré kanyarította, odacsoszogott Landóhoz, fülét a törékeny robot fölé tartotta, és egy pillanatig elgondolkozott, mielőtt válaszolt volna. 
– Nem ismerek olyan dalt, ami ezt megmagyarázná. Hall minket, ugye? 
– Igen – jött a halk, villámgyors válasz, szinte ugyanabban a pillanatban, amikor Mohs a kérdést feltette; mindenesetre jóval azelőtt, hogy Lando reagálni tudott volna rá. A szerves óriások számára a kommunikációnak ez a fajtája nem jelent problémát, gondolta Lando, ám a gyorsan élő robotnak bizonyára elviselhetetlen. Minden szónak a megformálásához percek kellenek, és az emberek konok öszvérekként álldogálnak fél örökkévalóságokig, mire elszánják magukat a válaszra. 
– Kapitány – mondta az öreg, akinek szemlátomást nehezére esett a póknagyságú géppel társalogni. – Voltaképpen nem látok – persze átvitt értelemben szólva – más lehetőséget: folytatnunk kell a hárfa felkutatását. Semmit nem tehetünk a kis barátunkért. Talán útközben találunk valami megoldást. 
– Jó – felelte Vuffi Raa, mielőtt Lando egyáltalán fontolóra vehette volna a dolgot. Aztán érdeklődve vizsgálgatni kezdte gazdája gigantikus kezét. A hámréteg áttetsző volt, mint valami kocsonyaszerű massza, a finom vonalak pedig mély barázdáknak tűntek benne. Lando érverése szabályos, tompa földlökésekböl állt, amik pár percenként jelentkeztek. A húsdombokon rendszertelenül elszórva nyíltak a pórusok, akár a golfpályán a lyukak. 
Végre, miután már rég felhagyott a szemrevételezéssel, Vuffi Raa választ kapott. 
– EEEGGGAAAZZZAAADDD HHHVVVAAANNN! 
Vuffi Raanak valahogy még sikerült megérdeklődnie, hogyan fogják szállítani. 
Szívesen felkutatta volna gyalog az épületet, de bármilyen gyors is volt, a méretei és az ő szemszögéből nézve nem lebecsülendő terepakadályok leküzdhetetlen problémát jelentettek. 
Ezért ő a maga részéről a lovaglást javasolta, s egyúttal megkérdezte, min és hogyan. 
– Mindig szerettem volna fülbevalót hordani – felelte Lando a meglepett robotnak. – Mit gondolsz, meg tudsz kapaszkodni a fülemben úgy, hogy nem szakítod le a fülcimpámat? 
Ez egyrészt leegyszerűsítené a kapcsolattartást, másrészt Vuffi Raat ezen a ponton fenyegette legkevésbé a sérülés veszélye. Lando mindig nagyon ügyelt rá, hogy a fejének ne essen baja. 
– Kapitány – kérdezte Mohs, miután ezt az ügyet elrendezték –, ebből a helyiségből, ami valószínűleg a piramis középpontjában lehet, nyílnia kell valahol egy kijáratnak! Maga látja? 
A viszonylag rövid idő alatt, amit idebent töltött, Landót szinte kizárólag a külső környezet érdekelte: az, ami az átlátszó falak mögött volt. Aztán Mohs szeme vonta magára a figyelmét, végül pedig Vuffi Raa. Csak most először nézett figyelmesen körül. Ez nem is volt olyan egyszerű: a padló úgy csillogott, mintha áttetsző üvegből lenne, amit egy sötét szakadék fölé fektettek volna le. A terem közepére vezette a vak dalnokot, ami körülbelül ötven méterre lehetett tőlük. A kis robot mind az öt csápjával kapaszkodott a fülcimpájába. 
Egy rámpa volt előttük, amely minden átmenet nélkül nőtt ki a padlóból, és ferdén lefelé vezetett. Korlát és más díszítőelem nem volt rajta. Lando úgy érezte, mostanáig valahogy elkerülte a figyelmét. Azonkívül a tükörfényű padlóban valóban nem volt könnyű észrevenni. 
A piramis középpontjában furcsa félhomály uralkodott. A fennen ragyogó nap odakint kellemetlen kontrasztot alkotott vele, ami Landót lassan halálra idegesítette. 
– Nos, barátom, induljunk? – kérdezte csak úgy nagy általánosságban. 
Nem kapott választ. 
Vállat vont, tett egy lépést előre – és ebben a pillanatban, egy másodperc késéssel jutott eszébe, hogy ugyanígy került ebbe a... nos, ide. Mihelyt a talpa hozzáért az enyhén ívelt felülethez, az önmagától mozogni kezdett. Utána húzta a másik lábát is, és hirtelen járás nélkül haladni kezdett – ahogy Mohs prófétai dala megjövendölte – egyfajta üvegszerű, alaktalan futószalagon. 
Megfordult. Mohs ott volt mögötte. Az arcán nyugtalan kifejezés ült – szemmel láthatólag nem tetszett neki különösebben, hogy az álma beteljesült. 
De hát nem így vagyunk ezzel valamennyien? – gondolta Lando. 
A járat, amiben most haladtak, talán tíz méter széles lehetett. Mielőtt elnyelte őket a padló, még látták, hogy a magassága is tíz méter körül van. A falak függőlegesen emelkedtek fölfelé, aztán széles bolthajtásban futottak össze. 
A falak kezdetben simák és teljesen egyenletesek voltak, s ugyanazt a benyomást keltették az emberben, mint a piramis padlója: vastag üvegréteg a feneketlen mélység fölött. A padlón sehol sem láttak gépi berendezéseket, amik a különös mozgójárdát üzemeltették volna; ha letettek valamit maguk mellé a földre, az ugyanolyan sebességgel mozgott, mint Lando, Mohs és Vuffi Raa. Hogy szilárd alapozás fölött haladnak, vagy együtt mozog velük a talaj is, azt lehetetlen volt megállapítani. 
– MMMEEENNNDEEENNN HHHRRREEENNNDBBBEEENNN, VVVUUUFFFEEE HHHRRRAAAHHH? 
Vuffi Raa Lando fülében lógott, figyelt, méréseket végzett, és megpróbálta hasznossá tenni magát – ha már mások viszik. Gondolatai azonban folyton visszatértek a méretére. Tételezzük fel, hogy lekicsinyítették – és hagyjuk figyelmen kívül a különféle természeti törvényeket, amik ezt elméletileg lehetetlenné teszik! Ő mindenesetre nem akarta hátralévő éveit így leélni. A robotoknak nagyon-nagyon hosszú a várható élettartamuk. 
Másrészt viszont ha Landót és bennszülött kísérőjét nagyították fel, sutba dobva ezzel egy halom természeti törvényt, akkor Vuffi Raanak meg se kell kérdeznie tőlük, hogy tetszik nekik a dolog. 
Gondolatmenetét váratlanul egy fontos megfigyelés szakította félbe. Mély, mechanikus sóhajt hallatott, és újra elszánta magát az idegőrlő próbálkozásra, hogy érintkezésbe lépjen a gazdájával: 
– Gazda, a folyosó elkanyarodik! 
– Ne olyan hangosan, Vuffi Raa! Szóval elkanyarodik? – Lando körülnézett. Semmit nem vett észre; a kanyar ezek szerint nagyon széles ívű lehet. Aztán eszébe jutott valami: – Hány fokkal? Valahol véget kell érnie, különben ugyanoda lyukadunk ki, ahonnan indultunk – és akkor aztán fogalmam sincs róla, hogyan tovább. 
– Azt nem hiszem... lefelé haladunk... spirális pályán vagyunk. 
– Igen? Hány fokkal lefelé? – ismételte Lando. Az öreg toka dalnok aggodalmas képpel hallgatta a beszélgetésüket. – Mekkora a spirál átmérője? 
– Milyen skálán mérve? 
Lando kuncogott. 
– Jó kérdés. Használd az én léptékemet, ha nem jelent különösebb gondot. Elvégre nekem kell döntenem, nemdebár? 
Vuffi Raa még idejében visszanyelte a megjegyzést, hogy Lando döntései eddig csak bajt hoztak a fejükre – és ezt nemcsak a körülményes kommunikáció miatt tette. 
Inkább elmondott mindent, amit a szenzorai hatvan pontban regisztráltak. 
– A lejtésszög pillanatnyilag tíz fok. Száz méterrel kerülünk lejjeb harminc kilométerenként. 
– Nem tudod véletlenül, hogy milyen gyorsan mozgunk? 
– Óránként mintegy húsz kilométeres sebességgel. Egy huszonharmad helyi nap alatt teszünk meg egy teljes fordulatot. 
Tovább utaztak. Teltek az órák. 
A falak megváltozására Vuffi Raa figyelt fel először. 
– Gazdám! Nézze csak! 
– Igen, látom – Lando megpróbált kivenni valamit az átlátszó üvegréteg mögött. Ahol korábban csak sötétséget lehetett látni, most lassan valami bonyolult struktúra bontakozott ki, mint a hegyszoroson át vezető útszakaszon. – Kijutottunk a piramisból! Alatta járunk!

16. fejezet

A bolygó szívében utaztak. 
Ez persze így nem egészen volt helyes, ahogy arra Vuffi Raa sietett rámutatni, Landónak azonban tetszett ez a megfogalmazás. 
A geológiai réteg, amelyben most haladtak, a kis robot szerint abból a korból való volt, amikor a Rafa V-ön megjelent az élet. Apró, mikroszkopikus organizmusok ágyazódtak a kőbe, melyek azokban a tengerekben éltek, amik rég eltűntek már a vén, kiszáradt bolygó felszínéről. Kihűlt lávafolyások húzódtak közöttük, rég kialudt vulkánok öröksége. Vuffi Raa hiperérzékeny szenzorai – és talán az a tény, hogy ennyire kicsi volt – lehetővé tették neki, hogy a legapróbb részleteket is megkülönböztesse az üveg mögött, és beszámoljon róluk útitársainak. 
– És itt láthatók... gazdám... az első sejttelepek... a többsejtű élőlények ősei. 
– Ne szólíts gazdának, különösen akkor nem, ha kiselőadást tartasz nekem. Kérsz egy falatot, Mohs? 
Lando átkutatta a párkája zsebeit víz és szárított élelem után. Vuffi Raanak amúgysem volt rá szüksége, az öreg azonban meglepetéssel szolgált Landónak, mert csak egy harapást fogadott el a szintetikus élelmiszerből. 
Azonkívül a vén fődalnok már órák óta döbbenetesen hallgatag volt. Némán meredt maga elé a sötétségbe, amely nem volt igazán sötétség, és hallgatta Vuffi Raa magyarázatait. Hogy mennyit értett az öreg a robot paleontológiai fejtegetéseiből, azon Lando nem akarta törni a fejét. 
– De ha azt látjuk, hogy a mikroszkopikus élőlények lassan tovább fejlődnek – kérdezte Lando Vuffi Raatól –, az nem azt jelenti, hogy újra felfelé haladunk? 
– Ellenkezőleg... gazdám... a folyosó már jó ideje párhuzamosan húzódik a bolygó felszínével... ez a geológiai réteg azonban ferdén helyezkedik el. 
Ez valami miatt nyugtalanította Landót. Magában azt kívánta, bárcsak folyamatosan informálta volna őket a robot az útirányról meg a sebességről. Szinte úgy tűnt, mintha... mintha... 
– Szándékosan választották ezt az útvonalat, ugye? Azért, hogy mindent láthassunk? 
– Választották, kapitány? – szólalt meg Lando meglepetésére Mohs. Az öreg már régen rájött, hogy ülve is ugyanúgy utazhat, mint állva. Lando követte a példáját, úgyhogy most körülbelül egy méterre üldögéltek egymástól. Lando eljátszott a gondolattal, hogy szundít egy kicsit, de aztán átlátszóvá váltak a falak, és megkezdődtek a geológiai tárgyú előadások. Az ötlet őszintén szólva most is ott motoszkált a fejében. 
– Nagyon jól tudod te, kikre gondolok. Ez nem véletlen, ugye? 
– Ha így is van, kapitány, a dalok semmit nem árulnak el róla... 
– Persze hogy nem! Mohs, az összes dalnak csak az volt a célja, hogy valamikor valaki idejöjjön, ahol most vagyunk! 
– Ez már bennem is fölmerült. 
Lando átkutatta a zsebeit, és talált egy cigarettát. Ritkán dohányzott, és ha igen, akkor is inkább szivarkát szívott. Bárki készítette ezt a párkát – birodalmi luxusmodell volt –, mindenre gondolt. Lando rágyújtott a csontszáraz cigarettára a gallérjába épített öngyújtóval. 
– A kérdés tehát az, miért. Miért kell megnéznünk ezt a rengeteg sziklát, meg mindent? 
Az öregember feléje fordította vak arcát. 
– Talán akad rá jobb szó is, mint a "megnézni", kapitány. 
– Nagy isten, én... – Lando majdnem megfeledkezett róla, hogy Mohs megvakult. De legalább a szörnyű sebek behegedtek. 
S ennek ellenére Mohs nem úgy mozgott, mint aki csak nemrég vakult meg. Nem botladozott, nem kért segítséget, s úgy bámulta az alagút elsuhanó falait, úgy hallgatta Vuffi Raat, mintha... 
– Mire célzol azzal, hogy jobb szó is akad, Mohs? Van olyan érzékszerv, amelyik jobb a látásnál? 
Az öreg toka megfordult ültében, hogy pont szembenézzen Landóval. Mélyet lélegzett, aztán lassan kifújta a levegőt. 
– A jelek szerint igen, kapitány. Maga a jobb fülében hordja a küldöttet. A bal kezében egy víztartályt tart, a jobbjában pedig egy tasak száraztáp maradékát. A kabátja nyitva van; alatta az ingről hiányzik egy gomb, méghozzá felülről a második. A víztartályon kívül még egy égő fűrúd is van a kezében. Körülbelül kétharmadáig már leégett. 
Lando úgy meghökkent, mint még soha. 
– Milyen színű a szemem? 
– A csalfaság és a kapzsiság színe, a ravasz... 
– Elég, elég! Nem kell mindjárt költői hangnemre váltani. Te valahogy látod ezt az egészet. Nincs valami elképzelésed róla, hogyan? Tisztánlátás, telepátia, pszichometria... 
– Nem ismerem ezeket a szavakat, kapitány. Hallom a víz kotyogását a tartályban, az égő füstrúd pattogását, a maga hangját meg a küldöttét. Érzem a talaj vibrálását. Itt meleg van, ott hideg. Képek öltenek alakot a tudatomban. A megmaradt érzékszerveim mindent elárulnak nekem, amit régebben a szememnek kellett megmutatnia. 
– Klassz trükk. Hány ujjamat tartom most a... Aú! Vigyázz, Vuffi Raa, szétcincálod a 
fülemet! 
 	– Elnézést, gazda... a falak... az első állatok a Rafa V-ön. 
Vuffi Raa kommunikációs módszere távolról sem volt tökéletes, Lando mégígy is érezte a kis robot izgalmát. Fölmerült benne a kérdés, hogy mi olyan fantasztikus ezekben a kövületekben. Egész közönséges tengeri sünöknek, tengeri csillagoknak stb. néztek ki. A kis robot talán emiatt izgatta föl magát. Ezeknek az állatoknak a testfelépítése nagyon hasonlított az övéhez: öt végtag, sugaras szimetria. 
Mohst azonban nem ez érdekelte. 
– Állj! Íme, azoknak az ősei, akiknek nevét itt tilalmas kimondani! 
– A sharukra gondolsz? – kérdezett rá Lando. Utálta a titkolózást, még akkor is, ha elkerülhetetlennek bizonyult, márpedig itt aztán semmi szükség nem volt rá. 
– Igen, kapitány – sóhajtott az öreg letörten –, a sharukra gondolok. 
Lando számára az egész felhajtás ellenére teljesen közönséges, valószínűleg undok és nyálkás tengeri csillagok voltak, függetlenül attól, hogy kiknek lettek később az ősei. 
Teltek az órák, s Vuffi Raa és Mohs felváltva lelkesedtek a látottakon. Lando ásított, elnyúlt a különös mozgójárdán, megigazította a párkáját, és békésen elszenderedett. 
A talaj tömör volt, de elasztikus, és ugyanakkor meleg. 
A tudományos kiselőadások azonban álmában sem hagytak nyugtot neki. Újra átélte az evolúció egész lassú, fárasztó folyamatát – minden lépés unalmas kínszenvedés volt. A kicsi, undok egysejtűek, amik a bolygó zavaros tengervizében tenyésztek, az első telepes organizmusok, aztán a gerinces állatok, amik valamikor kimásztak a tengerből a szárazföldre. 
Csak azt találta furcsának, hogy minél feljebb jut a törzsfejlődés lépcsőjén, annál ködösebbek és elmosódottabbak lesznek a képzelt élőlények az álmaiban. 
Megfoghatatlan, árnyékszerű lények gyepálták egymást fiatal fákról letört husángokkal. 
Aztán még elmosódottab alakok fogták a husángokat, felkarcolták velük a földet, és 
betakarították az első termést. Mikor a sharuk ősei városokat kezdetk építeni – kis, védtelennek tűnő településeket –, Landónak úgy tűnt, mintha a városok maguktól nőnének ki a földből, és láthatatlan lakosaik lennének. 
Földrészeket fedeztek fel, népek vándoroltak új területekre. Háborúkat nyertek meg és veszítettek el, egyre jobb fegyvereket fejlesztettek ki. Újabb felfedezések történtek, újabb háborúk törtek ki. Az ős-sharuk először kis, rakétameghajtással felszerelt járművekkel hagyták el a bolygó felszínét; akkor gyűlt össze az a szemétdomb, amin sokkal-sokkal később a Millennium Falconnak a Rafa V-re való leszállás előtt át kellett verekednie magát. 
A Landót kínzó kényelmetlen előérzet egyre intenzívebbé vált. Egyfajta meghatározhatatlan fájdalom volt ez, amitől inkább gyötrelemnek, mintsem pihenésnek érezte az alvást. Még mindig sejtelme sem volt róla, merre tartanak. De amúgy sem volt más választása: meg kellett keresnie a szellemhárfát, aztán valahogy kijutni ebből az alagútból. Utána majd gondja lesz rá, hogy elhúzza a csíkot ezek közül az érthetetlen romok és büdös bolygók közül; itthagyja az egész Rafa-rendszert, egyszer s mindenkorra. Őt aztán senki sem fogja többet rajtakapni, hogy mynockokat hurcol be ebbe az istenverte naprendszerbe! 
Vagy valami mást. 
A rossz érzése egyre fokozódott, és idővel valódi fájdalommá alakult át. Lando nyugtalanul hánykolódott álmában, de nem ébredt fel. 
A sharuk ősei olyan utakat és épületeket építettek, amik a galaxis minden civilizált lakója számára ismerősnek tűnnének. Motormeghajtású járműveken utaztak, és fokozatosan meghódították a rendszer összes bolygóját. Az újonnan felfedezett bolygókon kezdetben elég nehezek voltak az életkörülmények, ezért földalatti városokban laktak. Aztán nekiláttak, hogy átalakítsák őket szülöviláguk képére és hasonlatosságára. 
Ez a bolygó nem volt mindig kietlen pusztaság. Hajdan óceánok, erdők, tavak és hólepte hegycsúcsok borították. A légkör kellemesen csapadékdús volt, az időjárás változó. Hogy ennek mennyi ideje már, arról az alvó Landónak fogalma sem volt. 
Mennyi idő alatt szárad ki például egy tenger? 
Ám aztán a sharuk technológiája túljutott a Lando számára ismerős szinten: az épületek alakja megváltozott, az utak eltűntek. A láthatatlan lények, akik sharukká fejlődtek, nem háborúztak többé, hanem a környezetükkel keltek birokra. Minden egyes kőtömböt virágoskertté változtattak, ami elég közel keringett a Rafa-naphoz, és elég nagy volt hozzá, hogy betelepítsék. Hogy miért csinálták ezt az egészet, az tisztázatlan maradt. A városok már régóta annyira megváltoztak, hogy lehetetlen volt rájönni, mi célt szolgálnak. Felbukkantak az első óriási építmények – a Rafa V-ön. Nemsokára elborították a rendszer valamennyi bolygóját. 
Voltak dolgok, amik egészen lidércnyomásosnak tűntek. Lando ide-oda dobálta magát álmában, vadul hadonászott, és szakadt róla a veríték. A határoló felületekkel és az általuk bezárt szögekkel valami nem stimmelt. Olyan dolgok bukkantak föl, amiknek látszólag nem volt semmi funkciójuk. átjárók alakultak át vékony hajszálcsövekké, keskeny résekből óriási hasadékok lettek, minden összefüggés nélkül. A tengerek kezdtek eltűnni, mindenütt megjelent a vöröses homok. Vajon valamit rosszul csináltak a sharuk, vagy szántszándékkal idézték elő a változást? 
Lando a gyötrödő álom mélyebb, álomtalan rétegébe süllyedt. Utolsó gondolata egy kérdés volt: vajon egyre tovább fognak siklani ebben a különös járatban, míg végül szétmorzsolja őket valahol egy gigászi hulladékzúzó? 
Lando felriadt. 
A pillanat egy törtrészére az a megnyugtató érzése támadt, hogy van valami értelme ennek az egésznek. Az érzés azonban hamarosan tovatűnt, és csak lüktető fejfájást hagyott maga után. 
– Vuffi Raa, ébren vagy? Egy időre valami más búvóhelyet kell keresned magadnak, a fejem minden pillanatban szétrobbanhat! 
Hanyatt gördült. 
– Gazdahátfelébredthogyérzimagát? 
Lando felült – és egy szupernova lobbant fel a koponyájában. Visszafeküdt. 
– Kicsit lassabban, ha megkérhetlek – Egyik kezét a füléhez emelte. – Szállj ki egy percre, míg elmúlik ez a pokoli fejfájás! 
Érezte, hogy egy tollpihe pottyan a tenyerébe. Óvatosan elfordította a fejét, és Vuffi Raara pillantott. Valami nem volt rendjén, de még túl kábának érezte magát, hogy megállapítsa, mi az. 
A falak elsuhantak mellettük. Itt-ott eldobott fém– és műanyagtartályok, gépalkatrészek, elektronikus berendezések maradványai díszítették őket, amik beágyazódtak az alapközetbe. Vajon mennyi időbe telhet, amíg egy civilizációban fölöslegessé válnak a tévék és rádiók? 
– Mit mondtál az előbb, kis barátom? 
– Csak... üdvözöltem... magát... és... megkérdeztem... jól... van-e... 
– Kutyául, de kösz az érdeklődést. Történt valami érdekes, míg aludtam? 
Lando cigaretta után kezdett tapogatózni, és azon tűnődött, melyik tasak száraztápot bontsa föl reggelire. 
– Odakint... most... éjszaka... van... gazdám... átaludta... az... egész... napot... 
– Azt hiszem, idelent ez nem számít. Hol van Mohs? – Lando körülnézett az alagútban, de az öregembert sehol sem látta. Talán... 
– Hogy... mondta... gazdám? 
– Úgy látom, ma... ööö... ma délután nehezen értjük meg egymást. Azt kérdeztem, hol van Mohs? Elment? 
– Gazda... mondanom kell magának valamit. 
Landónak az a homályos előérzete támadt, hogy most valami szörnyűség következik. 
– Ne kímélj, vén falióra! 
– Azt hiszem... hogy maga... zsugorodik. 
– Micsoda? 
– Minden zsugorodik... Az alagút minden kilométerrel keskenyebb lesz... Maga is lezsugorodott, ezért okozott fájdalmat a súlyom... Ezért beszéltem kezdetben olyan gyorsan... A tér-idő dimenzióink közelednek egymáshoz. 
– Ez csak azt jelenti, hogy te nősz. Megpróbáltad már erről az oldaláról nézni a dolgot? 
Lando alaposabban szemügyre vette a kis robotot a tenyerében. Korábban körülbelül három milliméterre becsülte a nagyságát. Kétségtelen, most legalább kétszer akkora volt, és Lando határozottan érezte a tenyerén a súlyát. 
– De igen.... megkíséreltem... mindazonáltal meg vagyok győződve róla... hogy maga zsugorodik. 
– Én pedig meg vagyok győződve róla, hogy te nősz. Mi van Mohsszal? 
– Kicsoda... gazdám... ki az a Mohs? 
– Vuffi Raa, ne tedd ezt velem! Mohs... a tokák vén fődalnoka... az öregfiú, aki elvezetett minket ide! Mohs! 
Hosszú-hosszú csend állt be. A jócskán felpörgetett robot számára valóságos örökkévalóságnak tűnhetett. Végül azt felelte: 
– Gazda... én nem emlékszem semmiféle Mohsra... biztos benne... hogy jól érzi magát?

17. fejezet

Az alagút tovább száguldott velük, miközben vitatkoztak. 
– Hát kivel találkoztunk a bárban, és ki énekelte el nekünk azokat a dalokat, amik megmutatták az utat a Rafa V-re? 
– Gazdám, bizonyára Rokur Gepta mondott valamit, ami továbbsegített minket, és maga ebből vonta le a szükséges következtetéseket. Roppant intelligens, gazdám, roppant lenyűgöző. 
– Na jó. És mi van a tömeggel az űrkikötőnél? Ki vezette a kórusukat? 
– Senki, gazda. Közös éneklés volt. A tokák teljesen spontán határozták el magukat. 
– Uff! Rendben. Miért szálltunk le éppen a piramis... Ne is mondj semmit, tudom: ez 
volt a legnagyobb épület a bolygón. De egyvalamire kíváncsi lennék: ha Mohs nem létezett, ki csalt minket csapdába, ki csinált belőled tűpárnát, és ki hurcolt el engem a kristályültetvényre? 
– Természetesen a bennszülöttek, gazdám. De nem volt vezetőjük, sámánjuk vagy hasonló. A tokák társadalmi élete ehhez nem elég fejlett. 
– És honnan szedték akkor azokat az íjféleségeket? Figyelj, Vuffi Raa, én egyszerűen képtelen lennék magamtól kitalálni azt a sztorit a gyíkkal! Érted, egyszerűen képtelen! 
– Mit vár tőlem, gazdám? 
– Azt, hogy beismerd: ez az egész csak ostoba tréfa volt, és mostantól fogva jó kis robot leszel – Lando megrázta a plasztikdobozt. Egyetlen cigaretta sem maradt benne. – Az élet néha csupa szenvedés. 
Vuffi Raa Lando térde mellett kuporgott a földön. Időközben öt-hat centiméteresre nőtt, és úgy nézett ki, mint a trópusi pókok, amik kismadarakkal táplálkoznak. 
– Bárcsak megtehetném! – csiripelte. Már megszakítások nélkül beszélt, de még mindig nehezére esett lelassítani a mondandóját, hogy a gazdája megértse. – De miért hazudnék, gazda? 
Lando összegyűrte a dobozt. El akarta dobni, ám mikor pillantása a tiszta, pormentes alagútra tévedt, meggondoltamagát, és visszarakta a zsebébe. 
– Nem azt mondom, hogy hazudsz, Vuffi Raa. De kettőnk közül valaki téved. A galaktika középpontjára, a legapróbb részletekig le tudom neked írni az öreget, a ráncos homlokán lévő tetoválástól a ráncos lábára ragadt koszig. 
Vuffi Raa nem felelt. Csak ült, és nőtt – vagy gazdája zsugorodását figyelte. Ezzel kapcsolatban sem tudtak megegyezni, de egyiküknek sem volt kedve a veszekedéshez. Ahhoz sem volt kedvük, hogy megkérdezzék a másiktól, mikor lesz már végre ennek az utazásnak. Lando elővette párkája zsebéből a szabak-paklit, amit mindig magával hordott, és megkeverte. Vuffi Raa érdeklődve nézte. 
– Tudtad, vén ötszög, hogy régen ezekkel az izékkel próbálták kifürkészni a jövendőt? – Lando még egyszer megkeverte a csomagot, majd elemelte, és lerakta maga mellé a földre. 
– Rendkívül irracionális és tudománytalan módszer lehetett, gazdám. 
– Ne szólíts gazdának! Tudom, mire gondolsz, de ennek ellenére... Néha segítenek a problémák megoldásában, egyszerűen úgy, hogy új megközelítési módokat ajánlanak. 
– Hallottam már erről, gazda. De ha az embernek véletlenszerű stimulációra van szüksége, ezt megkaphatja egy fejbeveréstől is. 
Fején találta a szöget, gondolta Lando. Úgyis szükségem volt lassan már egy gépre, amivel leállhatok vitatkozni. Az első lap, amit felütött, a bot parancsnok volt. Ezt a kártyát Lando általában önmagával azonosította. Nyilvánvalóan véletlen volt, hogy – mint oly sokszor – most is éppen a megfelelő pillanatban bukkant fel, de Landót pontosan ez a makacsul ismétlődő véletlen tette dacossá. Vajon valóban a "tudományos elemzés" az egyetlen módszer, amelynek segítségével meg lehet közelíteni a különböző problémákat? 
– Ez én vagyok – magyarázta a robotnak. – A küldött, akit lehetetlen feladattal bíztak meg – Húzott egy második lapot, és lerakta az első mellé. – Szent Szókratész! – szakadt ki belőle a kiáltás. 
– Mi az, gazda? 
– Nem mi, hanem ki. Ő maga – a gonoszlélek. Gondolom, ez Rokur Geptát jelenti. Várj, az ábra megváltozik! 
Ahogy az a szabak-kártyákkal időről időre megesik, a második lap váratlanul átalakult az érme királlyá – de a kép fejtetőn állt. 
– Duttes Mer! – nevetett Lando. – Ha valaha láttam igazán korrupt, önelégült bürokratát, akkor ő az! Na, úgy látom, kezd összeállni a kép, de eddig még nem lettünk sokkal okosabbak. Nézzük, mi a következő! 
Lerakta a harmadik lapot a két előző mellé. A kard ötös, jelentette ki Lando, a tudatos indítékot jelenti, az eltökélt vágyat, hogy megszabadítsák terheiktől az elnyomottakat és kizsákmányoltakat. Kuncogott, és letett egy lapot a két első alá. Ez az ő mélyen meghúzódó, talán öntudatlan indítékait jelképezte. Felnyögött. 
– A bot király! Csak azt ne mondd, hogy szívem mélyén gáncs nélküli lovag vagyok!
– Gazda, ez csak véletlenszerű elrendeződés! Nem szabad túl komolyan vennie. 
Lando óvatosan szemügyre vette a kis robotot. 
– Azt hiszem, most valami sértőt hallottam. De a következő kártya mindenre magyarázatot fog adni. Az a múlt lapja, a beteljesülésre váró eseményeké. 
A kard hatos volt az. Lando baloldalra helyezte. 
– Ohó! Ez azt jelenti, hogy utazunk. A kártya pozíciója viszont arra utal, hogy az utazásunk hamarosan véget ér. Neked mi a véleményed erről? 
– Gazda, az utazások sokféleképpen érhetnek véget, és nem mindegyik kellemes és megnyugtató. 
– Ezért van rád szükségem! Mindig kijózanítasz, ha végre kezdem jól érezni magam. Megmutatod, hogy minden ezüstcsészén van egy kis koszfolt. Tudod különben, hogy még mindig nősz? Már legalább nyolc centi vagy, ha nem kilenc. És a hangod is változik. 
A kis robot nem felelt. Szótlanul nézte, ahogy Lando letette a következő lapot, ezúttal a középső pár jobb oldalára. 
– Lángtenger és éhínség! Valamit elrontottál, Vuffi Raa – ez a kártya a szétlőtt űrhajót jelképezi! 
– Ez azt jelenti, hogy a Falcont károsodás éri, gazda? 
– Ne szólíts gazdának! Azt hittem, nem hiszel ebben a hókuszpókuszban. 
– Nem is hiszek. De mit jelent ez? 
– Katasztrofális változásokat a közeljövőben, halált és pusztulást. Valószínűleg ez a legrosszabb lap az egész pakliban. Talán. Mert egyvalamit időközben megtanultam: mindig van egy még rosszabb leosztás. A következő kártya elárulja nekünk, mi fog történni, és hogyan reagálunk majd erre. 
– Reagálunk, gazdám? 
– Ne kezdd már megint... Nagyszerű: a szatellit. Ez elég ronda dolgokat jelent: csalást, árulást, ármányt – Figyelmesen végigmérte a kis robotot. – Csak nem akarsz átejteni, kedvenc kis gnómom? 
– Gazdám, ez a legnagyobb veszélyeaz ilyen misztikus játszadozásoknak. Mielőtt nekiállt volna kiolvasni a kártyákból a jövendőt, ugye teljesen megbízott bennem? 
– Még mindig megbízom benned, Vuffi Raa. A következő lap, amit a szatellit fölé rakok le, megmutatja nekünk, hogy hová fogunk menni. Hmmm. Ez meg mi a fenét jelent? 
A kártyalapon a kerék képe fénylett. Ez az ábra egyszerre jelentett szerencsét és szerencsétlenséget, kezdetet és véget, mindenféle véletlen eseményt – Lando semmit nem tudott kiokoskodni belőle. 
A harmadik lap ebben a sorban, amely közvetlenül a kerék meg a szatellit fölé került, a felmerülő akadályokat jelképezte. Lando elhúzta a képét, amikor meglátta, melyik kártyát választotta ki. 
– Már megint Gepta! Ez tulajdonképpen persze logikus. Szeretnéd látni a befejezést, vén vekker? Mindegy, úgyis megmutatom. Gyerünk! Na, mit akarsz, nem is olyan rossz! Ez a világegyetem. Azt jelenti, hogy utána azt csinálunk majd, amit akarunk. Térj meg az emberi fajhoz, akkor meg fogod ismerni az univerzumot! Bizony, így van ez. 
– Gazda. 
– Igen, Vuffi Raa, mi az? 
– Gazda, ez a bot hatos azt jelenti, hogy az utazásunk véget ér? 
– Pontosan, bár utalhat másra is, többek között... 
– Gazda, az utazásunk véget ért. 
Így is volt. A futószalag megállt egy kapu előtt, mely egy óriási csarnokba nyílt, ahol különösebb nehézségek nélkül el lehetett volna helyezni egy egész űrflottát. És messze-messze tőlük hatalmas oltár emelkedett; minden fény ráirányult, amely ebben a gigászi teremben égett. 
Bár több száz méterre voltak tőle, Lando azonnal tudta, hogy a sharuk szellemhárfája van az oltáron. Ugyanis fájni kezdett a feje.

18. fejezet

Azért nem volt ilyen egyszerű az ügy. 
A teremben voltak más dolgok is. Mindenekelőtt a talapzat vagy oltár mellett, amin a szellemhárfa trónolt, ott hevert annak a kulcsnak az óriási mása, ami Landónál volt, míg a piramis fala el nem nyelte. 
– Ehhez mit szólsz, Vuffi Raa? 
A robot, aki időközben már Lando térdéig ért, hunyorgó optikai lencsével bámult a furcsán megvilágított félhomályba, amely ugyanolyan volt, mint a nemrég elhagyott alagútban. Mintha halvány borostyánsárga fény áradt volna a padlóból. A csarnok a leghatalmasabb helyiség volt, amit a hazárdjátékos valaha látott. A falakat domborművek – vagy freskók? – díszítették; a jelenetek az iménti álomra emlékeztették Landót. 
Itt a bejáratnál bozontos, görnyedt alakok csoszogtak a képeken; később felegyenesedtek, különféle dolgokat vettek a kezükbe, elvesztették a bundájukat, és végül még fel is ruházkodtak. 
Lando és Vuffi Raa a jobboldali fal vonalát követte, amely egyre beljebb vezetett a szellemhárfa kör alakú termébe. Alig haladtak tíz métert, a freskók figurái már robbanómotorral és űrrakétákkal játszadoztak. Megszámlálhatatlan évezred története zajlott a szemük előtt. 
A robot hallgatott. Lando lenézett rá. A lencséje izzása valahogy élesebbnek tűnt – de talán csak a csarnokban uralkodó félhomály miatt. 
– Vuffi Raa, hallasz? 
– Hát persze, Lando – felelte a robot, mintha álmából riadt volna fel. – Hogy mi a véleményem erről? Ugyanaz, mint magának: hogy ez itt a sharu kultúra központja, vagy legalábbis ami megmaradt belőle. És hogy a hárfa valószínűleg még fontosabb, mint sejtettük. 
Lando egyáltalán nem erre gondolt. Ő azt hitte, hogyez valamiféle templom, a falon sorakozó alakok emberek – tokák –, és a dombormű azoknak a telepeseknek a történetéről számol be, aki idejöttek valami távoli, idegen bolygóról, és rábukkantak a sharukra. Valahol a freskón biztos lesz egy jelenet, amin találkoznak új uraikkal. Nem akarta sokáig húzni-halasztani a dolgot. 
– Én egyszerűen átvágok ezen a termen! Torkig vagyok már a történelmi halandzsáddal. Jössz? 
Vuffi Raa odafordult hozzá, és szó nélkül követte. 
Nagyon hosszú út volt. A sharuk ugyanúgy ismerték a titkot, mint az emberek: ha egy nyilvános épület talaja sima, tiszta és gondosan fényezik, a látogatóknak aprókat kell lépni, és egészen lassan mozogni, ezért egészen kicsinek és méltatlannak fogja érezni magát. Ugyanezt eredményezi egyébként a magas mennyezet is. 
Landónak nem volt sok ideje. Lendületet vett, és talpon végigcsúszott a padlón. 
– Hohó! Micsoda móka! Gyere, vén ólomkatona, próbáld ki te is! 
– Gazda! – rótta meg mélységesen lesújtva a kis gép. – Hát nincs magában tisztelettudat? 
Lando megállt, és hátranézett a robotjára. 
– Mákszemnyi sem – különösen, ha erőltetik. 
Megint nekifutott, és tovább csúszkált a padlón. A robotnak ugyancsak szednie kellett a lábát, hogy utolérje. Mire végre sikerült neki, már majdnem elérte eredeti méretét. 
– Lando – mondta –, ha már az építészetről beszélünk, ez a csarnok nekem valahogy furcsának tűnik. 
Landónak kis szünetet kellett beiktatnia, hogy szusszanjon egyet. 
– Illik a többihez. Ezúttal mi a baj? 
– Nos, a bejáratból nézve a terem kör alakúnak és kupolásnak tűnt, az átmérőjét ezer méterre becsültem. 
Lando körülnézett. 
– Szerintem még mindig olyan. 
– Nekem is ezt jelzik az optikai érzékelőim. Ha azonban radarral és külső szenzorokkal vizsgálom a helyiséget, arra a megállapításra jutok, hogy valójában lapított ovális – mint egy tojás, keskenyebbik és vastagabbik véggel. A vastagabbik vég volt a bejárat. És a mennyezet máris sokkal alacsonyabb, mint mikor beléptünk. 
Lando lelki szeme előtt azonnal megjelent egy kép az álmából. Először akkor jutott eszébe, mikor Vuffi Raa aztállította, hogy nem ő nő, hanem Lando zsugorodik. De ha ez igaz – mivel két napot töltöttek az alagútban, és annak nem változtak a dimenziói –, akkor zsugorodott a mozgójárda is. Az utazás elején Lando százhúsz méteres óriásnak tűnt Vuffi Raa szemében. Most pontosan kétszer akkora volt, mint ő. Ezek szerint a folyosó is ugyanolyan arányban zsugorodott. 
Ha ez így van, akkor mire elérik a szellemhárfát, Vuffi Raa tízszerte nagyobb lesz nála, és négykézláb kell csúszni-mászniuk, hogy megközelítsék a szentélyt. 
– ÁLLJ! – mondta egy hang. 
– Micsoda? – kiáltott föl Lando és Vuffi Raa egyszerre. 
– A CSARNOKON ÁTKELNI TILOS! 
– Mi történik, ha mégis átkelünk? – kérdezte Lando. 
A hang egy darabig hallgatott, mintha zavarba jött volna. 
– AZT SAJNOS NEM TUDOM! ILYET MÉG SOSEM KÉRDEZTEK TŐLEM. MINDENESETRE A CSARNOKON ÁTKELNI TILOS! 
Lando válaszra nyitotta a száját. 
– Merre vagy? Sehol nem látlak a csarnokban – kérdezte Vuffi Raa. Lando éles pillantást vetett rá. Utálta, ha visszaráncigálták a rivaldafényből. Ő is ugyanezt a kérdést akarta feltenni. 
– TERMÉSZETESEN MAGAM VAGYOK A CSARNOK. KÉREM, TEKINTSÉK MEG A KIÁLLÍTÁSI TÁRGYAKAT, MIELŐTT KÖZELEBB JÖNNÉNEK A SZENT EREKLYÉHEZ! 
– A te feladatod meg – találgatott Lando – gondoskodni róla, hogy ne mást csináljunk, ugye? Rendben, csarnok, ne kerülgessük a forró kását: eddig engem csak ide-oda ráncigáltak ebben a piramisban. Nekem egy üres terem nem fogja előírni, mit tegyek! Most pedig válaszolj nekem őszintén: fog történni velem valami rettenetes vagy kellemetlen, ha nem a falak mentén osonok körbe, mint valami pincebogár? 
– NEM, NEM HISZEM. 
– Akkor megyek tovább. Nincs véletlenül egy cigid a számomra, csarnok? 
– ATTÓL TARTOK, NEM ÉRTEM, MIRE GONDOL. 
– Gondoltam. Gyere, Vuffi Raa! 
Folytatták útjukat a széles csarnokban. Lando megint csúszkálni kezdett a padlót, hogy megmutassa a csarnoknak, mennyire nem érdeklik az előírásai. Vuffi Raa csápjai tompán csillogtak a félhomályban. Aztán Landónak új ötlete támadt. 
– Hé, csarnok! 
– IGEN? ELHATÁROZTA MAGÁT, HOGY VISSZATÉR A FALHOZ? 
– Nem, csak eszembe jutott valami. Mondd csak, mennyit tudsz te voltaképpen erről a helyről? 
A csarnok elgondolkozott. 
– EGY KEVESET. PONTOSAN MIRE KÍVÁNCSI? 
– Először is arra, hogy mekkora vagyok. 
Nagyon hosszú szünet állt be. 
– MILYEN MÉRTÉKEGYSÉGBEN MÉRVE? 
– A francba! Nem szóltam semmit. Tulajdonképpen csak egyet akarok tudni: néhány kilométerrel ezelőtt én voltam-e óriás, vagy a barátom törpe? 
– SZÁMÍT EZ? 
– Hogyne számítana! Máskülönben miért kérdezném? 
– A szerves lények tapasztalataim szerint örömüket lelik az ilyen haszontalan fejtörőkben – jegyezte meg Vuffi Raa. – De jelen esetben a kérdés engem is foglalkoztat, csarnok. 
– Nagyon jó! – súgta oda neki Lando. – Viccelödj csak az emberi faj érzékenységén! Ha jól kijátszod a lapjaidat, Vuffi Raa, és sikerül behízelegned magad ennél a csarnoknál, hálából talán átváltoztat telefonfülkévé, vagy valami más hasznos dologgá. 
– JA! A DIMENZIÓELTOLÓDÁSOK CSAK A SZERVES LÉTFORMÁKAT ÉRINTIK. NÉLKÜLÖZHETETLEN ALKOTÓELEME EZ ANNAK A FOLYAMATNAK, AMELYNEK CSÚCSPONTJA A CSARNOK FALÁN TALÁLHATÓ KIÁLLÍTÁS MEGTEKINTÉSE, AHOL IS... 
– Kímélj meg a reklámtól, csarnok! – szakította félbe Lando. – Nem tudnál kissé pontosabban fogalmazni? 
– JÓ. MINDAZONÁLTAL FENNÁLL A LEHETŐSÉGE ANNAK IS, HOGY ÉLETTELEN ANYAGOT IS ALÁVESSENEK ENNEK AZ ELJÁRÁSNAK. ILYENKOR AZONBAN AZ ALANYNAK SZERVES ÉLETFORMÁK KÖZELÉBEN KELL TARTÓZKODNIA, KÜLÖNBEN MAGÁBA SZIPPANTJA A KARBANTARTÓRENDSZER. 
Vuffi Raa beszámolt bolyongásáról a kék-piros útvesztőben. 
– Meg tudnád nekem magyarázni, mire volt ez jó? 
– MAGÁTÓL ÉRTETŐDIK. A FAL TÉVEDÉSBŐL KISEBB HÁZTARTÁSI BERENDEZÉSNEK VÉLT, S EZÉRT AZ ÁTPROGRAMOZÓ RENDSZERBE KÜLDÖTT. MEGJAVTOTTAK? 
– Nem tudok róla. 
Lando felkacagott. 
– Nem érzel titkos vágyat magadban, hogy takarítani kezdj? 
– Lando, ez komoly dolog! Szeretném megtudni, mi történt. 
– A francba! Rendben, elismerem. Én nőttem, én zsugorodtam – de van itt még valami: Mohs. A csarnok életformákról beszélt, többes számban. 
– ÚGY BIZONY, URAM. AZ ÖN BELSŐ FLÓRÁJÁT, A KÜLÖNFÉLE SZIMBIOTIKUS ORGANIZMUSOKAT UGYANÚGY ALÁVETETTÉK ENNEK AZ ELJÁRÁSNAK, MAJD EREDETI MÉRETÜKRE NAGYÍTOTTÁK FEL ŐKET. MINDEZ RÉSZÉT KÉPEZTE A... 
– Mi van Mohsszal? Volt-e velünk még egy emberi lény, amikor bekerültünk a piramisba, és ha igen, mi lett vele? 
Csak hallgatás válaszolt neki. Landónak még sosem volt dolga ilyen bűntudatos hallgatással. Hirtelen rádöbbent, hogy a gépi intelligenciák egymás közti kapcsolatrendszere nem sokban különbözik az emberekétől. 
– Nos? 
Továbbra is csend. 
Lando Vuffi Raara nézett. 
– Ez a vacak porszívónak nézett téged, és mikor megpróbált megjavítani, tévedésből kitörölt egy jókora szeletet a memóriádból. Ezért nem emlékszel Mohsra. Most meg szégyelli magát. 
Vuffi Raa viszonozta Lando tekintetét. 
– Remélem is, gazda! Őszintén remélem. Mit csinálunk, ha elérjük a hárfát? 
– Pszt! Itt a falnak is füle van. Arra fogjuk használni, amire kitalálták. Magyarán szólva odaadjuk valakinek, aki tud valamit kezdeni vele. 
– A kormányzóra gondol? 
– Arra a hájas disznóra? Nem, én Geptára gondolok. Az ő döntésén múlik, hogy mikor hagyhatjuk végre itt ezt a nyavalyás rendszert. 
Tovább bandukoltak, és olykor megpróbálták felhívni magukra a csarnok figyelmét. Miután nyilvánvalóan nem mentek el, a csarnoknak nem maradt más választása: figyelmen kívül kellett hagynia őket. Végre elérték az oltárt, amin a szellemhárfa állt. A helyzet nem volt annyira rossz, mint Lando tartott tőle: a mennyezet sokkal alacsonyabb lett, Vuffi Raa visszanyerte eredeti méretét, és a terem jóval kisebbnek tűnt. Persze még így is lélegzet-elállítóan lenyűgöző volt. Akárcsak az oltár. 
Körülbelül tizenkét méter magas volt, egyetlen áttetsző tömbből, talán egy hatalmas életkristályból kifaragva. Hat lapja volt, és az éleivel borotválkozni lehetett volna. Máskülönben teljesen sima és egyenletes felületű volt. 
Elég nehéz hegymászó expedíciót ígért. 
Lando leült, hogy fontolóra vegye a problémát. A felszerelésében nem volt sem kötél, sem mágneskorong, sem antigravitációs öv. Akik összeállították a csomagot, azok abból a feltételezésből indultak ki, hogy a tulajdonosa bajtársak – katonák – között lesz, így az összes elképzelhető felszerelésnek csak töredékét készítették össze. Valószínűleg nem számítottak rá, hogy adódhat olyan alkalom, amikor az ember élete egy jéghegy megmászásátol függ. 
– Van valami ötleted, Vuffi Raa? 
– Nem, gazdám. Ha megint olyan kicsi lennék... 
– Egy percig sem voltál kicsi, nem emlékszel? Leálltunk ezen vitatkozni, és te győztél. 
– Á, valóban. De ön olyan kitűnően érvelt, hogy tényleg megfeledkeztem róla egy pillanatra. 
– Vuffi Raa, azt hiszem, ez az első jó szó, amit hallok tőled. 
– Örülök neki, gazdám. 
– Ne szólíts gazdának! – Lando egy kicsit még töprengett, aztán elkiáltotta magát. – Hé, csarnok! 
– SEGÍTHETEK VALAMIBEN? 
– Merem remélni. Miért nem válaszoltál nekünk az imént? 
– BOCSÁNAT. ELGONDOLKODTAM. SEGÍTHETEK VALAMIBEN? 
– Persze. Nem lehetne ezt az oltárt a földbe süllyeszteni? 
– ATTÓL TARTOK, NEM. 
– Nincs kéznél véletlenül egy létrád, vagy valami hasonló? 
– NEM, URAM, ILYESMIVEL SAJNOS NEM VAGYOK FELSZERELVE. 
Lando egy darabig a fejét törte. Bár sokat aludt, most fáradtnak és éhesnek érezte magát – a száaztáptól feleannyira sem lehet jóllakni, mint a hirdetésekben állítják. 
Pontosabban fogalmazva a száraztáp csak egyvalamire jó: hogy ne haljon éhen az ember. 
– Mondd csak, nem tudnál megint felnagyítani? 
– GRATULÁLUNK, URAM. ÖN KIÁLLTA A PRÓBÁT. IGEN, FEL TUDOM NAGYÍTANI A TESTÉT. ÓHAJTJA, HOGY AZONNAL ELKEZDJEM A MŰVELETET? 
– És utána vissza is zsugorítasz a normál méretemre? Akkorára, amekkora most vagyok... illetve amekkora akkor voltam, mielőtt bekerültem volna a piramisba. 
– BÁRMIKOR, HA KÍVÁNJA. 
Lando Vuffi Raara nézett. 
– Próbáljuk meg? 
– Próbáljuk, gazda? 
– Ne kezdd már megint! Rendben, csarnok, én készen állok. 
Ezúttal még látni is lehetett a dolgot. Lando figyelte, ahogy a terem összezsugorodik körülötte, Vuffi Raa eltörpül, és az oltár lassan elérhető közelségbe kerül. Csak pár másodpercig tartott az egész. 
– Hogy az ördögbe működik ez, csarnok? Azt hittem, ez lehetetlen! A négyzetes növekedés szabályai miatt: a csontjaim egy bizonyos méret fölött már nem bírják el a testsúlyomat, és így tovább. Ezért hittem azt, hogy Vuffi Raa ment össze – az is problémákkal jár, de gondolom, korántsem ennyivel.
– Ó, EGYÁLTALÁN NEM JÁR PROBLÉMÁKKAL A DOLOG, URAM – keztde a csarnok.
Lando észrevette, hogy hiába nőtt meg, az ősrégi gép hangját ugyanolyannak hallota. Kiváló konstruktőrök lehettek ezek a sharuk. – URAM, NEM SZERETNÉM MEGSÉRTENI, DE ALAPJÁBAN VÉVE ÖN CSAK RENDEZETT INFORMÁCIÓHALMAZ.NAK SZÁMÍT AZ, HOGY AZ INFORMÁCIÓ ÖSSZESŰRŰSÖDIK, VAGY LAZÁBB STRUKTÚRÁJÚ? A RÉGI KÖNYVEKET VASTAG PAPÍRRA NYOMTÁK, ÉS NAGY TÁVOLSáGOK VOLTAK A SOROK KÖZÖTT. AZ INFROMÁCIÓT AZONBAN, AMIT TARTALMAZTAK, EZ A FORMÁTUM NEM BEFOLYÁSOLTA. 
– Ez azt jelenti, hogy a testem molekulái most egyszerűen szellesebben helyezkednek el a térben? Nem tudom, hogy tetszik-e nekem a dolog. Na, megvolnánk. Vuffi Raa? Jól van, nem kell válaszolnod. Csak segíts egy kicsit, miután leraktam melléd ezt a vacakot – azt hiszem, elég nehéz lesz. 
A szellemhárfa egyelőre még az oltár felső lapján pihent. Pontos hasonmása volt a kulcsnak, csak valamivel nagyobb kiadásban, és ez Lando számára annyit jelentett, hogy ugyanolyan bonyodalmas lesz kezelni is. Lehajolt, hogy felvegye: semmi ellenállást nem érzett, mikor leemelte az oltárról. Zsebrevágta, és... 
– Gazda, ne! 
– Igaz! Azt hiszem, kicsit elrongyolná a kabátomat, mikor visszazsugorodom. Rendben, csarnok, juttass vissza a padlora! 
Csend. 
– Csarnok? Hé, vissza kell kicsinyítened! Gyerünk már! 
Semmi válasz. 
– Nézd, csarnok, ha nem figyelsz ide, fogom ezt az anyagiasult lidércnyomást, és úgy vágom a... 
– Ó, RENDKÍVÜL SAJNÁLOM, URAM. ELKALANDOZTAK A GONDOLATAIM. AZ UTÓBBI ÉVEZREDEKBEN EGYRE HAJLAMOSABB VAGYOK A SZÓRAKOZOTTSÁGRA. GONDOLOM, SZERETNÉ, HA LEZSUGORÍTANÁM. 
– Jól találgatsz. 
És aztán Lando megint zsugorodni kezdett. A szellemhárfa lassan nőtt a kezében, a padló egyre közeledett. Óvatosan lehajolt, letette az ereklyét Vuffi Raa mellé, aztán kiegyenesedett, és összefonta a karját a mellén. 
A szellemhárfa körülbelül akkora volt, mint az eredeti méretét visszanyerő Lando keze. Talán egy méter lehetett, és Landónak még jobban fájt tőle a feje, mint a kisebbik modelltől, amivel régebben játszadozott. 
– Vuffi Raa, fogd meg a másik végét! Csarnok, hogy jutunk ki innen? 
– A KIJÁRATOT AZ OLTÁRKŐ MÖGÖTT TALÁLJA, URAM. SOK SZERENCSÉT! 
– Neked is. Egyszer talán valaki majd hangversenyt rendez benned. 
– REMÉLEM, HOGY ERRE NEM KERÜL SOR, URAM. JOBBAN SZERETEM A BÉKÉT ÉS A NYUGALMAT. 
Az oltár mögött egy tömör falat találtak. 
A falba egy kulcs volt beágyazódva. 
Talán ugyanaz a kulcs, amivel bejutottak, gondolta Lando – a piramis a jelek szerint kedvét lelte az ilyen tréfákban. A kérdés csak az volt, hogyan használja? A kulcs valahogyan kiállt a falból. Lando fél kézzel elengedte a szellemhárfát, és megérintette kisebbik kiadását. 
Villám lobbant, majd hasadék nyílt a falban, mint egy régi fényképezőgép blendéje. Vuffi Raa és Lando átlépett rajta. 
És ott álltak Teguta Lusat forgalmas főutcáján.

19. fejezet

– Biztos úr! – kiáltott oda Vuffi Raa az első rendőrnek, akit meglátott a forgalomban. Csápjával Landóra mutatott. – Azonnal tartóztassa le ezt az embert! A kormányzó parancsa. 
Lando értetlenül meredt a kis robotra. Csak három lépést tettek, mióta kikerültek az ősrégi sharu piramisból. Hátranézett – a nyílásnak, amin át idejutottak, nyoma sem volt. A melléhez szorította a szellemhárfát, hátrált egy lépést, majd mégegyet – és a háta egy falnak ütközött. 
– Mi a nyavalya...? 
– Elég! – vágott a szavába a zsaru. – Nem tartóztathatok le senkit egy gép szavára. Előbb meg kell beszélnem a kapitánysággal. 
Megérintette a sisakja oldallemezét, s ujjai végigzongoráztak a beépített adóvevő billentyűzetén, miközben másik kezével tovább intette a bámész járókelőket, akik nem akarták elszalasztani ezt a látványosságot. 
Lando nesztelenül, vigyázva tett egy lépést oldalra. Úgy tűnt, senki nem vette észre. Lépett még egyet, aztán még egyet. Már csak pár méter van hátra a következő sarokig, onnan pedig... 
– Biztos úr! – kiáltott Vuffi Raa. – szökni próbál! 
– Köszönöm szépen, te atommeghajtású spicli! 
A rendőr előhúzta a sugárpisztolyát, és nekiszegezte Lando mellkasának. 
– Még soha nem láttam robotot, akinek ilyen felhatalmazása lett volna, de... Itt marad! Perceken belül itt lesz a járőr, akkor majd kocsikázunk egyet. 
A kormányzó irodája most is ugyanúgy nézett ki, mint Lando előző látogatásakor, csak Rokur Gepta, a tundi mágus hiányzott ezúttal a társaságból. Mikor a szellemhárfa a kristály íróasztalra került, Landóban felmerült a kérdés, miért nincs itt a mágus, hogy magához vegye az ereklyét, amelynek megszerzésén hosszú évekig fáradozott. 
Nem sokáig maradt kétségek között. 
– Csodaszép délutánunk van – köszöntötte őt Duttes Mer, aki jobboldalról lépett be, és lehuppant a foteljébe. – Látom, hogy megszerezte a keresett tárgyat. Nagyszerű. Már csak egyvalamire lennék kíváncsi, ha kérdésekkel alkalmatlankodhatom. 
Lando Teguta Lusat két legerősebb fiatalembere között állt. Ezúttal Vuffi Raa is jelen volt. A kormányzó íróasztala mellett várakozott. 
– Amit csak óhajt – felelte Lando. Igyekezett barátságos, előzékeny hangot megütni, de nem volt egészen biztos benne, hogy sikerült. 
– HOL A FENÉBEN BÚJKáLT NÉGY HÓNAPIG? 
Miután kiengedte magából a gőzt, a kormányzó lassan megnyugodott; megigazította a gallérját, és pislogott. 
– Négy hónapig? – kérdezte Lando döbbenten. Ez csillagászati időtartam volt, és nem tudta, miért... szóval erről van szó! Az időeltolódás. Ami neki pár napnak tűnt, az valójában hatvanszor annyi ideig tartott. – Kormányzó úr, ha elmondanám az igazat, nem hinne nekem. Kérdezze az áruló barátjától! Ő majd elmagyarázza magának – hacsak nem zseniális hazudozó. 
– Ne legyen igazságtalan a robothoz, kapitány! Csak azt csinálta, amire beprogramoztuk: eljátszotta a küldött szerepét, hogy a bennszülöttek segítsenek magának, felkutatta a hárfát, és azon nyomban értesített engem, mikor maga végre megkaparintotta. Úgy tűnik, szerencsém van. Hogy csinálta, hogy elrepült a Rafa V-re, aztán hirtelen itt termett ezen a bolygón? A planetáris védelmi szenzoraink nem érzékelték, pedig a legmodernebb technológiát használjuk. 
– Ezt meséld el te, Vuffi Raa! Amúgyis folyton jár a szád. 
– Uram – mondta a robot –, a sharuk a jelek szerint ismerték a titkát a pillanatok alatt történő anyagátvitelnek. Nem tudom, hol történt a dolog; már értesültem róla, hogy amint bekerültem a piramisra, a nyomkövető szenzorok szem elől tévesztettek. A téreltolódás utána bármelyik pillanatban bekövetkezhetett, a piramis falán való átjutástól kezdve annak a nyílásnak a megjelenéséig, amin át kijutottunk az utcára. 
A kormányzó összeérintette tömpe ujjait. 
– Nagyszerű, nagyszerű. Technológia csoda; érdemes lenne kifürkészni a nyitját. Mindenesetre szerencsésnek mondhatom magam, amiért így alakultak a dolgok. Tudnia kell, kapitány, hogy a kollégám pillanatnyilag orbitális pályán kering a Rafa V körül, és a maga felbukkanását várja. 
– Hahaha! Én viszont itt vagyok. És nálam van a szellemhárfa is. Úgy látszik, mégis jó hazárdjátékos vagyok, ugye? 
Lando vállat vont. Most már mindegy, hogyan viselkedik, az ügynek úgysem lesz jó vége számára. Akkor meg minek szépítse tovább a hájfejű diadalát? 
– Kapitány, gondoljon csak bele: Rokur Gepta megbízott egy antropológust – egy igazi antropológust, minden szükséges oklevéllel –, hogy folytasson kutatásokat a rendszerben. Szegény fickó azt hitte, nekem dolgozik, ezért is tudtuk közpénzből fizetni. Azonkívül Geptának nagyszerű érzéke van az efféle játszadozáshoz. Közben fölállítottunk egy kis csapdát. Mikor az antropológus befejezte a kutatásait, újabb ajánlatott tettünk neki. Előbb azonban megkértük egy kisebb szívességre: utazzon el az Oseon 2795-re, és keressen nekünk egy – fogalmazzunk így – viszonylag hiszékeny egyént, aki majd elvégzi helyettünk a piszkos munkát. 
Landót hirtelen kezdte érdekelni a kormányzó meséje. Mivel még mindig nem tartotta teljesen lehetetlennek, hogy talál valami kibúvót, megkérdezte: 
– Miért nem fizettek le egyszerűen valami trotlit? Miért nem kerestették meg a szellemhárfát a pórázon tartott tudósukkal? Miért pont rám esett a választás, és miért kellett idecsalni engem, mikor... 
A kormányzó felnevetett. 
– Hiszen ismeri a legendákat! Egy kóbor kalandort kellett kerítenünk, akit a tokák nem ismernek. Ha maga lett volna az, aki tanulmányozza őket, följegyzi a dalaikat, és így tovább, akkor azonnal megszimatolták volna, hogy valami nincs rendjén. No meg az igazság. Tudja, kapitány, ha ismerné az igazságot a szellemhárfával kapcsolatban, akkor most a maga kezében lenne a Rafa-rendszer összes lakosának az élete, nem az enyémben. Ezt a hibát követte el nagybecsű kolégám is. Ezért kellett egy olyan űrhajóst keresnünk, aki élete nagy fogására vár – márpedig az Oseon 2795-ön mindenki ezt teszi –, méghozzá egy olyan rendszerben, ahol... hogy is mondjam... nos, számíthatunk a helyi hatóságok támogatására. Abban a hitben hagytuk magát, hogy kártyán nyerte a robotot, és olyan helyzetet alakítottunk ki, hogy menekülnie kellett... 
– Igen? – kérdezte felvont szemöldökkel a szerencsejátékos. – De mi van, ha a Dela-rendszerbe menekülök, ahogy eredetileg szándékoztam, vagy egyszerűen... 
– Először is ott volt csaléteknek a "kincs", másodszor pedig a robot, ami ugyebár átment a maga tulajdonába. És ha ennek ellenére sem jött volna ide, akkor a kedves ottdefánk, Osuno Whett keres egy új áldozatot. Rögtön előszörre magát szemelte ki – szinte büszke vagyok az ottdefára. 
Lando lehangoltan csóválta a fejét. 
– Értem. Ezért kellett itt maradnia Vuffi Raanak is: ha velem nincs szerencséjük, és már az Oseonon megkapom a robotot, akkor az egész ügy egy halom pénzbe kerül maguknak. Így viszont minden szerencsétlen flótás, aki beleesik a csapdájukba... 
– Pontosan. Örülök, hogy értékelni tudja a tervünk apróbb finomságait. Ez lenne minden. Vigyétek! 
Landónak még tiltakozni sem maradt ideje. A rendőrök kirángatták az irodából, végigsiettek vele a folyosón meg egy rövid lépcsőn, és betuszkolták egy türelmesen várakozó légpárnás buszba. Végigszáguldottak néhány utcán, s a város peremén megálltak egy jókora telepnél, amit elektromos kerítéssel vettek körül, és néhány koszos barakképületböl állt. 
– A szokásos eljárás – mondta az egyik névtelen, sisakos rendőr egy piszkos tunikájú, kövér férfinek. – A papírok holnap kora reggel érkeznek. 
– Nagyszerű! – sugárzott a kövér fickó. Sunyi képű, jelentéktelen pasas volt, ám az idegkorbács a jobbjában meg a katonai sugárvető a baljában tagadhatatlanul némi karaktert kölcsönzött neki. 
A légpárnás busz elzúgott. 
– Isten hozott a Rafa IV fegyenctelepén! – vigyorgott a hájas férfi. 
Éjfél volt. 
Lando egy acélpriccsen feküdt rácsokkal védett cellájában, és a tokák énekét hallgatta. A más naprendszerekből való rabokat mind az út egyik oldalán szállásolták el; a másikon a tokák zsúfolódtak össze egy hatalmas teremben, amit a fegyőrök be sem zártak. Landónak szerencséje volt: a másik három priccs a cellájában üresen maradt. 
Sejtette, hogy a kormányzó nem szeretné, ha megosztaná a titkát a többi fegyenccel, mielőtt végleg elveszíti az eszét. 
Azt állítani, hogy a bennszülöttek éneklése a terhére volt, erős szépítés lett volna. A 
végeérhetetlen kórus önmagában is elég kellemetlen volt, s azonkívül folyton Mohsra emlékeztette – a kis öregemberre, aki eltűnt. Ha ugyan létezett egyáltalán. Ez a kérdés csaknem ugyanannyira foglalkoztatta a szerencsejátékos, mint jelenlegi, sanyarú helyzete. Talán még jobban is, mert börtönben már nem először ült. 
Talán mégis kevésbé, mert a kristályültetvényeken letöltendő életfogytiglani kényszermunkára most ítélték először. 
És a többi frissen érkezett fegyenccel ellentétben ő tudta, mit jelent ez. Egyszer már kapott egy kis kóstolót belőle, hogyan szívják ki a fák az ember agyából az intelligenciát, miközben betakarítja a kristályokat. 
És egészen tisztán emlékezett Mohsra; a szemközti énekszó csak élénkebbé tette az emlékképeit. A nyelv idegesítően ismerős volt neki. Már-már értette is, miről dalolnak. És nem először jutott eszébe, hogy a tokák talán egy olyan nyelv elidegenedett tájszólását beszélik, amit ő ismer. Csak emlékezne rá, hogy melyik az... 
– RENDBEN, IDEJE FELKELNI! 
A kövér pasas magával hozta a barátait. Öten voltak, valamennyien idegkorbáccsal és sugárvetővel felfegyverezve. Fel-alá járkáltak a rácsos ajtajú cellák előtt, és harsányan bömböltek, hogy felébresszék az odabent szendergő fegyenceket. A tokák már eltűntek. Valószínűleg az éjszaka közepén keltek. 
Lando felnyögött, és átfordult a másik oldalára. Mielőtt bedugták volna ebbe a cellába, minden ruhadarabját elvették , és egy durva szövésű vászonpizsamát adtak neki helyette, Most meg ráparancsoltak, hogy még azt is vesse le. 
Nemsokára rájött, hogy miért. Két fegyőr a falnak támasztotta a fegyverét, hatalmas tömlőt cipelt be a cellák elé, aztán kinyitotta a vízcsapot. Landót a cella hátsó falához csapta a kegyetlen vízsugár; nagyot csattant a dísztelen csempéken, és lecsúszott a földre. Amennyire bírta, igyekezett a kezével védeni a szemét. Aztán az őrök tovább vonultak a szomszéd cellához. Lando elgémberedve felállt, magára kapta az inget – arra nem volt ideje, hogy teljesen levetkőzzön –, és eltűnődött rajta, mi lesz a következő műsorszám. 
Nem kellett sokáig várnia. 
– Rendben, fegyencek! – bömbölte a kövér fickó. – Most kinyitjuk a cellákat. Ti kiléptek, vigyázzba vágjátok magatokat, és további utasításig úgy maradtok. Utána balra fordultok, felsorakoztok, és egyenként beszálltok a buszba. Aki rosszfelé lép, vagy egy árva szót szól, az halott ember. 
Landónak szerencsére nem jött epés válasz a nyelvére. 
Az ajtó fémes csattanással kinyílt. A hazárdjátékos kilépett, s dermedten, borzongva állt a hideg reggeli szélben. Először nézhetett körül az egész telepen, és öszintén szerette volna, ha egyúttal ez az utolsó alkalom is. A tábor két hatalmas sharu rom közé volt beszorítva, amik száz méternél is magasabbra tornyosultak, és lehetetlennek tűnt megmászni őket. A két szabadon maradt oldalát energiamező védte. A közrezárt területen néhány földszintes cellasor meg egy irodaépület állt. 
Közöttük, a simára taposott talajon egyetlen fűszál sem nőt. Otthon, otthon, édes otthon. Az élete hátralévő részére. 
Soha, esküdözött magában Lando. Muszáj megszöknie. Van még pár rendezetlen számlája odakint. Kiadták a parancsot. Lando snájdig balraátot csinált, és fél tucat másik fegyenc mögött odamasírozott a buszhoz. Ócska modell volt, egy öreg fegyenc vezette. Az inge rongyos volt és szakadt. Kényelmetlen utazás lesz. Maga az út... 
És rengeni kezdett a föld. 
A tábor túloldalán a talaj felpúposodott, akár a tenger hulláma, lezúdult a cellasorokra, szilánkokra zúzta őket, leszakította az irodaépületet az alapozásáról, és felborította a légpárnás buszt. A sofőr rémülten rikoltozni kezdett. 
Néhány fegyenc odaszaladt, hogy segítsen neki. A fegyőrök visszaparancsolták őket. Az egyik egyenruhás tüzet nyitott, és egy fegyencet elborítottak a lángok – mintegy tükörképeként annak a lángtengernek, amely egy épületből csapott fel hirtelen a telep túloldalán. 
Lando még mindig nem mozdult. Végül úgy döntött, hogy hasravágja magát. Először is a földrengés előbb-utóbb úgyis leverné a lábáról, másodszor pedig így csökkent a veszélye annak, hogy eltalálják. Egyszerre csak egy alak botorkált oda hozzá a városi rendőrség egyenruhájában; a sisaklemeze tükrözőre volt állítva. Megállt a főfegyőr előtt. A fülsiketítő dübörgés, recsegés-ropogás és ordibálás közepette Lando alig értette, mit mond. 
– Ezt az embert még egyszer ki kell hallgatni! – mutatott Landóra kesztyűs ujjával. Támogatniuk kellett egymást a fegyőrrel, nehogy elessenek. 
– Most nem tudom átadni! Nincs engedélyem! Nem várhat egy kicsit a dolog? 
– A kormányzó azonnal látni akarja – A rendőr hangja fenyegetően csengett. – Néhány kollégáról van szó, akiket pár hónapja kirakott a Rafa XI-en. 
– Bánom is én, vidd, ahová akarod! Én... – A kövér férfi eddig jutott. Egy erősebb lökéshullám mindkettejüket leverte a lábáról. A zsaru feltápászkodott, és odalépett Landóhoz. 
– Menjünk! 
Megragadta Lando pizsamájának ujját, és maga után ráncigálta egy robogóhoz, amely a cellasor mellett parkolt. 
– Oda! 
Aztán kisuhantak a kapun, amit már csak az egyik sarokvas tartott. Az sem számított volna, ha zárva van: a kerítés energiamezeje kikapcsolt. úgy tűnt, a földrengés még a tartalék áramfejlesztőt is tönkretette. A robogó nagyokat zökkent, aztán lekanyarodott jobbra, és végigszáguldott az úton. 
– Egy pillanat, felügyelőkém, ez az út nem Teguta Lusatba vezet! – kiáltotta Lando. Majdnem leesett a robogóról, mikor bevettek egy éles kanyart, és tovább száguldottak kifelé a lakott területről. 
– Számít az? Pofa súlyba, és semmi hadonászás! 
– Attól tartok, felügyelőkém, hogy vannak nyomósabb érveim is! 
A zsaru lenézett, hogy mi bökdösi a bordáit. A saját sugárpisztolya volt az. Fölemelte sisakos fejét, és újra a hazárdjátékosra nézett. 
– Kitűnő. Valószínűleg nem is lett volna szüksége a segítségemre, megszökött volna anélkül is. Nincs kedve visszamenni, és megpróbálkozni magától is? 
– Mit locsogsz itt össze? – kérdezte Lando. – Állítsd meg a robogót, és vedd le a sisakodat! Tudni akarom végre, kivel van dolgom. 
A robogó lelassult. Az út közepén megálltak, és kivárták egy enyhe utórengés elvonulását. Lando a rendőr sisaklemezének szegezte a sugárpisztolyt. 
– Oké, vedd le! 
A kesztyűs kezek fölnyúltak, megfogták a sisakot, és leemelték. Ott, ahol a fejnek kellett volna lennie, egy kígyó tekergőzött! Egy krómacél kígyó. 
– Levehetem az egyenruhát, gazda? Nagyon kényelmetlen. 
– Vuffi Raa! Te kis... de hát hogyhogy? Miért akarsz megmenteni? 
Vuffi Raa lerázta magáról az egyenruha maradékát – két csápját lábnak, kettőt karnak, az ötödiket pedig fejpótléknak használta –, és elfoglalta megszokott helyét a volánnál. 
– Gazda, azt programozták belém, hogy áruljam el magát, és ne szóljak róla. Csakhogy maga a gazdám, Lando, és amint a program lefutott, én kereket oldottam. Most pedig itt vagyok. El kell tűnnünk a bolygóról, és itthagyni ezt a rendszert, méghozzá mielőbb. 
– Tudom. 
– Tudja? Honnan? 
– Az álmaim, meg a dalok, amiket tegnap este hallottam. A tokák ó-trammisi nyelven beszélnek. Pár éve jártam a Trammis III-on. Igaz, még így sem értem a nyelvüket, de a tudatalattim nyilván felfogott az énekükből valamit. Mikor ma reggel fölébredtem, tudtam, hogy mi az igazság a szellemhárfával kapcsolatban, és azt is, hogy azonnal el kell tűnnünk innen. 
– Miért, gazdám? 
– Ne szólíts gazdának! Azért, mert abban a pillanatban, amikor valaki játszani kezd a szellemhárfán, az egész naprendszer átalakul, méghozzá gyökeresen. 
– Akkor mennünk kell, gazda, Duttes Mer játszik a hárfán. Ez váltotta ki a földrengést is.

20. fejezet

A gonosz regényhősökkel ellentétben Duttes Mer nem büszkélkedett el a vereséget szenvedett Lando Calrissiannak a terveivel. A lehető legtisztábban és leggyorsabban megszabadult tőle. Hibája – legalábbis az első – az alárendeltjeivel való kapcsolatában rejlett. Toka szolgái egyszerűen láthatatlanok voltak számára – az italok és a szivarok a semmiből tűntek fel a bal könyöke mellett, és meg volt győződve róla, hogy ez így rendjén való. Elvégre ő a kormányzó. A robotok, ha lehet, még láthatatlanabbak voltak számára. Ezért Vuffi Raa ott áll közvetlenül mellette, amikor Rokur Gepta hívását fogadta. 
– Á, maga az, nagybecsű mágusom! Érdekes híreim vannak. 
– Miféle hírek, Mer? A maga érdekében remélem, hogy jók. 
– Élvezi, hogy hónapok óta kering egy kiszáradt bolygó körül? 
– Az űrhajóm jóval kényelmesebb annál a romhalmaznál, amit maga városnak nevez. Meséljen, kormányzó úr, mert határozottan kezd már idegesíteni! 
A kormányzó fogta a kommunikátorhoz tartozó rögzítőberendezést, az íróasztala fiókjából kihúzott egy hosszabítókábelt, és a holofont az asztallapra irányította. 
– Ismeri ezt, Gepta? 
A varázsló tekintetébe a képernyőn egymás után ült ki a döbbenet, az irigység és a 
harag. 
– A szellemhárfa! Hogyan...? 
A kormányzó kuncogott. 
– Mindenestre az enyém, Gepta, és maga több millió kilométerre van tőlem. Tudja, azt a történetet, amit Calrissiannak mesélt – hogy a hárfa minden zeneszerszámok zeneszerszáma –, ő talán lenyelte. De azt a mesét, amit nekem akart föltálalni, én egy pillanatra sem hittem el. Tudja, "a tokák fölötti hatalom", meg a többi locsogás. Talán az is hasznos dolog lenne, de ez a kis édes – és a hárfára mutatott – sokkal-sokkal többet tud ennél. 
– Mire céloz ezzel, Mer? 
– Én is fel tudok fogadni detektíveket, nagybecsű expartnerem, méghozzá igen jókat: a maga embereit. Nem szabad elfelejtenie, hogy nekem jogomban áll mérsékelni és elengedni a bíróságok által kiszabott büntetéseket. Ismerem az igazságot: a szellemhárfával minden agyat uralni lehet ebben a rendszerben – talán még azon túl is. És a hárfa az enyém! 
– Ne tegye, Mer, fogalma sincs, mit indítana el vele! – Még Mer is érezte Gepta hangjában a páni félelmet. 
– Ellenkezőleg, nagybecsű... 
– Ne! Maga ezt nem érti! A szellemhárfa... 
A kormányzó megvetően elmosolyodott. 
– A szellemhárfa korlátlan hatalmat biztosít nekem, még maga fölött is. De van egy ajánlatom: még megfordulhat az űrhajójával, és eltakarodhat a rendszerből. Így egy-két évvel meghosszabbíthatja az életét. 
– Mer, még egyszer figyelmeztetem: maga nem rendelkezik a szükséges ismeretekkel, hogy... 
Katt. 
Amint lehetősége nyílt rá – sajnos ez csak éjfél után következett be –, Vuffi Raa kilopakodott a kormányzó irodájából, a  mosodából lopott egy rendőregyenruhát, rövidre zárt egy hatósági robogót az épület udvarán, és elindult megszöktetni Landót. 
– Igazán hálás vagyok neked, Vuffi Raa, vén zsivány, de remélem megérted, hogy valahol a lelkem legmélyén még mindig van bennem egy szikrányi gyanakvás. 
Visszafogott sebességgel, a feltűnést a lehetőségekhez mérten kerülve visszarobogtak a városba. Még több kisebb lökéshullám érkezett, ám egyik sem volt olyan katasztrofális, mint az első. 
– Megértem – felelte Vuffi Raa –, és be kell vallanom, ez a fajta programozás körülbelül ugyanaz, mint amikor az emberek azt mondják, nem tehettek másképp. Azért mentettem meg magát, hogy legalább részben jóvátegyem a bűnömet. 
Lando ezen elgondolkodott egy kicsit. 
– Jól van, na. Hogy megmutassam, mennyire bízom benned a történtek ellenére, azt is elárulom neked, hogy Rokur Gepta és Duttes Mer mindketten tévednek, ami a szellemhárfát illeti. 
Vuffi Raa hirtelen lefékezett. Teguta Lusat határán jártak. 
– Micsoda? 
– Bizony ám. És nekünk minél gyorsabban el kell jutnunk az űrkikötőbe, hogy ellopjunk valami teknőt, amivel elhúzhatjuk a csíkot ebből a rendszerből. 
– Gazda, ezen a ponton teljesen egyetértünk. Maga nem szeretné, ha kívülről irányítaná valaki, különösen akkor, ha az az illető a kormányzó lenne – higgyen nekem, én 
tudom, milyen az. De ha téved... 
– Akkor még rosszabb a helyzet, Vuffi Raa. Csak azt sajnálom, hogy a Falcont ott kell hagynunk a Rafa V-ön. 
– Gazdám, időközben hónapok teltek el. Mer visszaszálíttatta a Falcont. Még a rakomány is rajta van, mert Gepta és Mer nem tudta, nem kell-e újra tárgyalniuk magával. 
– Micsoda? Miért nem mondtad rögtön? De a hajtóművet ugye nem javíttatták meg? 
A robot hosszú szünet után válaszolt. 
– Nem, gazda, azt én intéztem el, úton a Rafa V felé. 
Lando nem mondott többet. Ha annak idején tudja, mennyi mindent összebarkácsolt a kis robot a hajó fedélzetén, akkor valószínűleg meggondolta volna magát, és lemond a piramisban töltött négy hónapról. 
– Na jó – mondta ingerülten. – Akkor irány az űrkikötő! 
– Igen, gazda. 
A Wennis nevű kimustrált cirkáló fedélzetén nagy horderejű döntés született. Mikor az űrhajó elhagyta az orbitális pályát a Rafa V körül, Rokur Gepta egy különleges pilótaülésben feküdt. Készen állt az előtte álló utazásra. A mentőcsónaknak fenntartott hangárban várakozó jármű nem mentőcsónak volt, hanem egy régi birodalmi vámhajó, amit átépítettek járőrhajóvá. Háromszor olyan gyorsan tudta megtenni a Rafa V és a Rafa IV közötti távolságot, mint az anyahajója. 
Feltéve, ha a pilóta túléli a gyorsulási fázist. 
Az óvintézkedésekre voltaképpen csak a legénység miatt volt szükség, gondolta Gepta. 
Számára fölöslegesek voltak, de veszélyes lett volna, ha az emberei rájönnek erre. Miután bekapcsolta az utolsó tartószíjat, és feltette a sisakot, lazított egy kicsit. A zsilip bezárult; a mágus már csak az indításra várt. Szempillája sem rezdült, amikor végigfutott a testén a lökéshullám, amely minden emberi lénynek súlyos sérüléseket okozott volna. 
Egy óra múlva Teguta Lusatban lesz. 
Duttes Mer az íróasztalán fekvő szellemhárfát nézte. Még túlságosan meg volt rémülve ahhoz, hogy megkockáztassa az újabb próbálkozást, ám mégis kétségbeesett elszántságot érzett magában, hogy úrrá legyen a nyavalyás vacak fölött, mielőtt Rokur Gepta felbukkanna, hogy elvegye tőle. Ha képtelennek bizonyul rá, mindennek vége. 
Ismét a hárfa fogójára tette tömpe, zsírpárnás ujjait, tőle telhetőleg elfojtotta a félelmét, és újra próbálkozott. 
– Gazda! 
Vuffi Raa kétségbeesetten kapaszkodott a kormányba, miközben az utca úgy próbálta lerázni magáról a robogót, mint átázott kutya a bundájáról a vizet. Lando megragadta az egyik biztonsági öv végét, és megkísérelte becsatolni, miközben a jármű vadul bukdácsolt fel-alá az utcán. 
– Ennek semmi értelme! – kiáltotta végül, miután belátta, hogy hasztalan minden erőfeszítés. – Gyalog kell megpróbálnunk! 
Az űrkikötő kapuja még pár száz méterre volt tőlük. Az utca azonban vadul hullámzott; örülhettek, ha egy óra alatt eljutnak odáig. Lando legördült a robogóról, hemperedett egyet, talpon termett, és megiramodott a kapu felé. Vuffi Raa ott loholt a nyomában. 
A bejárat előtt egy őrszem állt, aki elhagyta veszedelmesen recsegő-ropogó őrbódéját. 
A katona Landóra emelte sugárpisztolyát. 
– Állj! A fosztogatókat agyonlőjük! 
– Nem akarok fosztogatni – kiáltott Lando, és igyekezett megközelíteni az őrt. Egyelőre mindketten azzal voltak elfoglalva, hogy lehetőleg talpon maradjanak. – Annak a 
hajónak vagyok a kapitánya, a Millennium Falconé, és biztonságba kell jutnom vele, mielőtt minden összeomlik. 
A pisztolycső pontosan Lando szemére szegeződött. 
– Az az űrhajó a kormányzó felügyelete alatt áll. Tilos... 
Lando tett egy lépést előre. Az őrszem tüzelt, de annyira bizonytalanul állt a lábán, hogy csak az útburkolatba égetett füstölgő lyukat. Lando időközben elég közel jutott hozzá, hogy megragadja a fegyvert, jókorát csavarjon rajta, és ököllel gyomorszájon vágja a férfit. 
A páncélmellények védenek a golyók és az energiasugarak ellen, egy fegyvertelen ember támadása ellen azonban nem. Az őrszem összeroskadt. Lando kitépte a kezéből a fegyvert, és az övébe tűzte a másik sugárpisztoly mellé, amit a munkatáborban vett magához. 
– Gyerünk! 
Futva indultak a Falcon felé, és mikor a közelébe értek, a rámpa – mintegy üdvözlésképpen – a lábukhoz ereszkedett. Lando és Vuffi Raa óvatosan felsiettek a fedélzetre, ahol már nyilván volt valaki. 
Odafent még mindig öregen és ráncosan, ám ezúttal drága kalmártunikában és frissen nyírt frizurával Mohs várta őket, a tokák fődalnoka. Kiégett szeme helyén két sokszínű, lapokra csiszolt lencse csillogott, akár egy lidércnyomásos óriáspók delejes tekintete. 
Duttes Mer undorodva nézte a különös tárgyat az asztalán. Már kétszer kísérelte meg átvenni az uralmat a szellemhárfa felett. Pontosan követte a fogoly tudósoktól kapott 
utasításokat, és mégis... 
Akkorát csapott húsos tenyerével az asztalra, hogy a furcsa tárgy a levegőbe ugrott. Semmi kedve nem volt újra próbálkozni; minden jel szerint csak földrengéseket vált ki vele, amik lerombolják körülötte az irodaházat. Fogalma sem volt, hogy ez miért van így, egyet azonban teljes bizonyossággal tudott: Rokur Gepta jön! 
Az űrkikötő irányítótornya is megerősítette az információt, nem sokkal azelőtt, hogy 
megszakadt volna vele a kapcsolat. Egy rendkívül gyors kis űrhajó közeledik, s húsz perc múlva el fogja érni a bolygót. Mernek az a kellemetlen gyanúja támadt, hogy Rokur Geptának esze ágában sem lesz igénybe venni az űrkikötőt: volt egy alkalmas leszállóhely az irodaház tetején is. Sokkal egyszerűbb... 
Lenyomta a kommunikátor gombját. 
– Adja a belső őrség kapitányát! 
Először nem kapott választ. Aztán egy rémült titkár jelentkezett. 
– Uram, az örség a földrengés miatt elhagyta az épületet. Én is épp indulófélben voltam. Én... 
– Ha elhagyja az épületet, agyonlövetem. Küldje ide azt a négy embert, akiket a Rafa XI-ről hoztak vissza! Most letartóztatásban vannak. Mondja meg nekik, hogy menjenek föl a tetőre, és... felejtse el, majd én elmagyarázom nekik. 
Újra a szellemhárfára nézett. Ezúttal sikerülnie kell. 
Rokur Gepta jön. 
– Remélem, megbocsátja drámai fellépésemet, Calrissian kapitány – mondta Mohs, miközben a tekervényes folyosókon a Falcon pilótafülkéjébe vezette őket. – Sajnos az események föltorlódtak, kevés az időm, és nem engedhetem meg magamnak, hogy ne viselkedjek színpadiasan. 
– Tudom – felelte Lando, és lerogyott a baloldali ülésre. Átállított pár kapcsolót, és segített Vuffi Raanak lefuttatni a start előtti ellenőrzőprogramot. Hosszú ideig tartott, különösen a jelenlegi helyzetükben. – Mindent tudok... De sajnos nekem is sietős a dolgom. 
Mohs döbbenten meredt rá, aztán lazított, és elmosolyodott. 
– Á, igen. Magától állította össze a mozaikképet. Tudja, én egész életemben csak az őseim eszköze voltam. Utasításokat adtak nekem – az istenek hangja –, én pedig meghajoltam előttük, és azt csináltam, amit mondtak. Egy olyan vadember számára, mint én voltam, szörnyű élmény, hogy az egyik pillanatban még egy romos fal tövében sepreget, a következőben pedig mérföldekkel arrébb találja magát, a népe gyűrűjében. Azt is sajnálom, hogy eltűntem az alagútból; de amit ott akartak tanítani, ahhoz már túl érett voltam. Aztán más dolgokkal foglalatoskodtam – simított végig töprengve a szemprotézisén. – Tulajdonképpen megtagadták tőlem a döntés jogát, ezért... 
– Nem tehettél mást? – kérdezte Lando. Futó pillantást vetett Vuffi Raara. – Ezzel sokan vannak így. Mi az ördögöt jelent az a piros fény a létfenntartó rendszernél? Uramatyám, csak nem...? 
– Nincsenek veszélyben – mosolyodott el Mohs. – Mindketten segítettek nekem, és én most lerovom a tartozásomat. Nem akarjuk bántani magukat. 
– Jó. Nem tudnátok elterelni rólunk a kormányzó és boszorkánymester barátja figyelmét? 
– Elárulhatom magának, hogy a kormányzó pillanatnyilag az irodájában ül, és megpróbálja irányítása alá vonni a szellemhárfát, Gepta pedig úton van ide a Rafa V-ről. Bármelyik percben landolhat, de nem az űrkikötőt fogja választani. 
Lando megfordult, hogy alaposabban szemügyre vegye a dalnokot. Már nem tűnt görnyedtnek és szürkének. Továbbra is öreg volt, ám a kor ezúttal méltóságot és tekintélyt kölcsönzött neki. 
A tetoválás – amely, mint Lando megtudta, a szellemhárfát ábrázolta – sötétebbé vált, és élesen kirajzolódott az öregember homlokán. Szinte izzani látszott. 
– Vannak még a fajtádból? – kérdezte Lando. 
– Nem, kapitány, egyedül vagyok. Mármint ebben a nemzedékben. Jövőre valaki más veszi át tőlem a terhet, de ez már valószínűleg elrendeződött. 
– Gazda, miről beszélgetnek? 
– Nyugalom, Vuffi Raa. Ügyelj a reaktor hőmérsékletére! 
– Biztosíthatom magát, kapitány, hogy urai vagyunk a helyzetnek. Ha minden titkunkat ismerné, tisztában lenne vele. 
– Én minden titkotokat ismerem, Mohs, higgy nekem! Azok a köztársaság előtti telepesek ugye sosem léteztek? 
– Nem, kapitány. 
– Mit beszél maga, gazda? Ha... 
– És igazi tokák sem léteztek soha. Nem így van? 
– Gazdám... 
– Nyugalom! Ti vagytok a sharuk. Ez van felírva a piramisotok falára. Humanoidok vagytok, és nagyon-nagyon fejlettek. Nem tudom, miért bújtatok ebbe a maskarába – és lefogadom, hogy te sem. 
– Gazdám, talán valami magyarázatot... 
– Jól van, jól van. Mohs kijavíthat, ha valami rosszat mondok. Nem nagyon értem a modern trammisi nyelvet, az ősi – és velejéig szintetikus – változatáról nem is beszélve. De a történet valahogy így alakulhatott: a sharuk pokolian megijedtek valamitől. Valószínűleg valami olyasmitől, ami előszeretettel fogyasztott el fejlett társadalmakat reggelire, a civilizálatlan vadak viszont nem ízlettek neki. Ezért kialakítottak egy hihetetlenül bonyolult számítógépes rendszert. A veszedelem felbukkanása előtt a sharuk olyan városokban éltek, amik hasonlítottak a mieinkhez. Ezeket a városokat valószínűleg a romokban rejtették el – akárcsak az intelligenciájukat. Hadd nézzem egy pillanatra azt a programot! 
– Nagyon jó, kapitány, nagyon jó. 
– Nemhiába törtem rajta olyan sokáig a fejem! A kristályültetvényeket nem azért telepítették, hogy fokozzák az intelligenciát, vagy meghosszabbítsák az életet. Azért létesítették őket, hogy kiszívják a lakosság intelligenciáját. Lefogadom, hogy a rendszerben lakó emberek összintellugenciájának legalább háromnegyedét a piramisokban meg a többi hasonló épületben tárolják. Így a későbbi nemzedékek is igénytelen a vademberek életét élték. Mikor azonban a telepesek leszakították a kristályokat a fákról, azokban még mindig ott lapult annak az intelligenciának és életerőnek egy töredéke, amit korábban az ültetvény környezetéből vontak el. Ez az erő átszállt arra, aki a kristályokat viselte – véletlen, szándékolatlan mellékhatás. 
Az öregember bólintott. 
– Az ültetvények kizsákmányolása nem okozott nagyobb károkat. Ami igazán értékes, azt mind a piramisokba tároljuk. 
– Ezek az épületek – folytatta Lando – alkotják a világ valaha megépített legnagyobb számítógépes rendszerét. Mikor a rendszerben letelepedtek az első gyarmatosok, a számítógép átkutatta a feljegyzéseiket, talált az eltűnt űrhajók között egy köztársaság előttit, és úgy döntött, hogy ezt használja álcázásnak. A sharuk, akik primitív tokákká degenerálódtak, egyszerű, szegény vademberek lettek, akiket "megtört" a hatalmas sharukkal való találkozás. Nem tudom elhinni. Mitől féltek a sharuk? Mi lehetett ennyire nagyhatalmú és veszedelmes...? 
– Nem ismerem a választ a kérdésére, kapitány. Kitörölték a feljegyzéseinkből, valószínűleg félelemből. Aggaszt a dolog. 
– Azt elhiszem. Készen állunk, Vuffi Raa? 
– Úgy vélem, igen, gazdám. Készen állunk. 
Az űrhajó megremegett. 
– Mer megint használni akarja a hárfát. A mindenit, el tudom képzelni, milyen csalódott képet vághat! A hárfa csapda, ugye, Mohs? 
– Attól tartok, igen – ismerte el az öregember halkan. – Azért terjesztettük ezeket a legendákat a népem körében, hogy egyszer majd egy másik faj tagja megkeresse a hárfát, és megpróbálkozzon a használatával. Innen tudjuk majd, hogy elérkezett az időpont, amikor véget vethetünk a rejtőzködésünknek. 
– Az óriási számítógépes rendszer visszaadja nektek az egész intelligenciátokat, amiket ezredévekig tárolt. A városok föltámadnak – nagy port fog felverni a dolog, ugye? 
– Az egész rendszerben mindenütt. 
– És ha eloszlanak a füstfellegek, a sharuk újra élni fognak. Persze ha a kormányzóra gondolok, meg erre az egész nyomorúságos gyarmatra, legszívesebben siettetném a dolgot. Na, eltűnünk. Jobb lesz, ha te most kiszállsz, Mohs. Igazán örülök, hogy megismertelek, de utálom, ha kormányzók, mágusok és félig elfelejtett civilizációk ügynökei úgy kezelnek, mint a dróton rángatott bábut. 
Rokur Gepta az irodaépület tetején landolt. A kis leszállópályát – mint az várható volt – mindenfelől fegyveres őrök zárták körül. 
A fedélzeti fegyverek egyetlen sortüzével elsöpörte őket, majd elegánsan letette a hajót a füstölgő maradványok között. A talaj újra hullámzani kezdett, és a rengések ezúttal nem maradtak abba. Gepta lesietett az emeleti irodába. 
Föltépte az ajtót; vakító, sárga fény csapott a szemébe. Mikor a robbanás lökéshulláma elérte, Gepta kirepült a folyosóra. Résnyire szűkítette a szemét, működésbe hozott néhány más óvintézkedést, és futó pillantást vetett a kormányzó íróasztalára. 
 	A sharuk szellemhárfája olyan vakító fénnyel világított, hogy nem is lehetett látni. Mögötte ott ált a kormányzó; zsírpárnás ujjai hárfára fonódtak, szeme-szája tágra nyílt. Mozdulni nem tudott; teljesen lebénult. 
Vége volt. 
Miközben Gepta nézte, a hárfa meg a kormányzó alaktalan masszává folyt szét, amelyből halálos energia sugárzott. Gepta talpra állt, és felrohant a tetőre. A rengés egyre erősödött. 
Odakint valóságos pokol fogadta. A hatalmas épületek, amiket a sharuk hagytak hátra, mindenütt remegtek, széthullottak, elolvadtak, egész a látóhatárig. Egyesek fel is robbantak. A törmelékből valami új, valami hatalmas emelkedett ki, de Gepta látni sem akarta, mi az. 
Beugrott a vadászgépébe, és elstartolt, mielőtt egy erőteljes lökéshullám lesöpörte 
volna a tetőről. Előtte, az űrkikötőben egy csúf, rákszerű hajó emelkedett a levegőbe. 
Gepta káromkodott. 
Ívesen elkanyarodott a gépével, és a Millennium Falcon felé vette az irányt. Lassan a közelébe jutott, a tűzkioldó gombra helyezte hüvelykujját, és célba vette az óvatlan teherhajót. 
Ekkor egyszerre két dolog történt. 
A Falcon fedélzetén egy másik hüvelykujj lenyomott egy másik tűzkioldó gombot. Izzó energiasugár lövellt a vadászgép felé, amit Vuffi Raa már régen észrevett. A Falcon radarrendszere jó volt, és mindkét pilóta ügyelt a szerteszét röpködő törmelékre. 
Talán nem vagyok tehetséges pilóta, gondolta Lando, de lőni, azt tudok. 
Ugyanabban a pillanatban közvetlenül Gepta vadászgépe alatt felrobbant egy kisebb obeliszk, és a darabjai eltalálták a hajót. A robbanás letérítette pályájáról a vadászgépet; Lando lövése elzúgott az űrben. 
Néhány perccel később Rokur Gepta előmászott a romok alól, a Millennium Falcon pedig sértetlenül elhúzott, fedélzetén a hihetetlenül értékes rakománnyal: az utolsó életkristályokkal, amiket a Rafa-rendszerben betakarítottak. Lando gazdag volt, nagyon gazdag. 
Gepta az öklét rázta a tovatűnő űrhajó után. 
Egy szép napon még...