Lövei Júlia - Vizsga
Gregory Foxter III/A besorolású egyetemi hallgató rosszkedvűen rugdosott egy követ végig a Gyűrű utcán, át a 25-ös sugárút aluljáróján és végül az Egyetem téren. A feladat korántsem volt egyszerű, mivel ebben az időpontban a gyalogjárók zsúfoltak voltak. Negyed kilenc körül járt, a legtöbben siettek, aki nyolcra ment azért, hogy ne késsen még többet, aki fél kilencre, hogy még idejében odaérjen.
Gregory látszólag nem törődött az idővel, csak az előtte pattogó furfangos kőzetdarabbal. Valójában halálosan dühítette, hogy pontosnak kellene lennie, de képtelen rá, és hogy életében sokadszor megint elkésik. És a düh valami különös jeges hullámban elborította, és még lassabb haladásra ösztökélte. Ráadásul a ma reggeli órát Brewster tartja. Annak a Brewsternek az unokája, aki lerakta a jelenlegi pszichofuturika alapjait. A "nagy" Brewster kicsiben, ahogy a hallgatók a háta mögött hívják. Pöffeszkedő és szertartásos, az önbizalom húsba faragott tornya. Sajnos tagadhatatlanul okos is, ő tartja a legjobb előadásokat, és az övé a legelismertebb kutatógárda. Az évfolyamon mindenki azért töri magát, hogy negyedévtől bekerülhessen az általa vezetett speciális munkakörbe.
Hoppá! Greg elvesztette a követ. Úgy látszik, elég rágondolni, és máris oda a koncentráció. Sarkon fordult, hogy előkerítse a szökevényt, és beleütközött a mögötte kimért léptekkel masírozó férfiba.
- Elnézést - mormogta félig lehajtott fejjel egy egyetemi tanári emblémának valahol egy makulátlan öltöny mellrészén. Oldalt lépett, szemével még egyre a kavicsot kutatva.
- Maga az, Foxter?
A hangtól milliónyi meglepett hangya árasztotta el a gerincét. Feledve a követ, a férfi arcába nézett, és meggyőződött róla, hogy sajnos nem téved, Brewster professzor úrba ütközött, személyesen. De hát mit keres itt ilyenkor? Ha valaki, ő aztán kínosan pontos, már rég a tanteremben lenne a helye. Még mielőtt akár köszönésre nyithatta volna a száját, a másik folytatta:
- Csak nem lesz ott ezúttal a megbeszélés elején is? - A fiú arckifejezését látva felnevetett. - Ja úgy, gondolhattam volna! Elfelejtette, hogy ma egy fél órával később kezdünk a karbantartók miatt, így persze érthető a hajnali időpont… Nos alighanem egyféle megyünk, ha megengedi, elkísérem.
"Még hogy megengedi! Ezért szeretem ilyen mérhetetlenül a Brewster-féle alakokat. Meg vannak róla győződve, hogy ellenállhatatlan a humoruk. Szeretném, ha egyszer ott próbálná ki a tehetségét, ahol egyetlen beosztott sincs."
Zavartan tipródott a tanár oldalán, jobban hiányolta a követ, mint valaha. Semmi nem akadt, amivel elfoglalhatta volna magát, vagy legalább úgy tehetett volna, mint aki elfoglalta. Előbb-utóbb kénytelen lesz megszólalni. Még mielőtt kigondolhatott volna valami semleges témát, a professzor megelőzte.
- Átnéztem a legutóbbi kontrollmunkáját. Nem mondhatnám, hogy túlzottan elégedett voltam vele, inkább elkeserített.
"Mit lehet erre felelni?" Greg nyelt egyet.
- Nem mintha annyira rossz lett volna… Jó ötletek, ügyes megoldások, és aztán rendre elbukik valami részletmunkát igénylő apróságon. Ez az igazán jellemző magára. Hiába magyarázom mindig, hogy az izgalmas felfedezések…
- …unalmas részmunkákból állnak össze. - Greg szinte akaratlanul fejezte be a mondatot. Úristen! Minden előadáson legalább egyszer lenyomja ezt a szöveget, a Brewster-féle szofizmát…
- Nahát, ezek szerint mégsem szunyókálja át a reggeli kurzusokat! Igazán örömömre szolgál! És megkérdezhetem, hogy gondolkodott-e már a jövőjén? Úgy értem, a három év alapozás után mire szeretne specializálódni?
A fiú morcosán hallgatott. Mi köze hozzá? Az a baj, hogy nagyon is sok. Hát ha annyira érdekli, megmondhatja, legfeljebb meglepetésében félrelép, és lábát töri… Ami azt illeti, nem is lenne rossz.
- Pszichofuturikára - szűrte a fogai között. Mire kiejtette, meg is bánta, de már késő volt. Annyi elégtételt legalább kapott, hogy Brewsternek elállt a szava. Egy másodpercig. A következőben hangosan felnevetett.
- Nahát, micsoda véletlen - kuncogta -, engem is éppen ez érdekel. Netalán-tán a speciális munkakörrel is kacérkodik? Nem emlékszem, hogy láttam volna a pályázatát…
"Naná hogy nem. Majd bolond leszek a záróvizsga előtt beadni, így is elég nehéz lesz, pláne ha még egy kis megkülönböztetett figyelem is járul hozzá. Ha a vizsgán nem érem el a 95%-öt, kár is pályázni, és akkor feleslegesen csináltam hülyét magamból."
Brewster láthatóan válaszra várt, a fiú nagy nehezen kinyögte:
- Még gondolkodom a dolgon. Nem szeretem a hiábavaló fáradságot.
- A hiábavaló fáradságot! És hogy ítéli meg, hogy mi a hiábavaló? Attól tartok, maga ilyesfajta szelekcióval él a tananyagot illetően is. Pedig sosem tudhatja, hogy egy feleslegesnek tűnő levezetés ismeretére mikor lesz szüksége. Jó lenne, ha nemcsak tudná a Brewster-féle szofizmát, hanem alkalmazná is! És ha nem tart tolakodónak, megkérdezhetem, van valami speciális terület a pszichofuturikán belül, ami különösen vonzza?
"Végül is, ha már idáig elment, akár folytathatja is, ennél rosszabb aligha jöhet" - gondolta a srác, fennhangon pedig hozzátette.
- A mikroközösségek, akár két emberig lebontva. Amennyire én látom, valami hasonlóval már a huszadik században is foglalkoztak. Persze főleg politikai szempontból. Tárgyalások előtt vagy választásoknál, ha két jelöltet ugrasztottak össze. Nem túl alaposan és persze teljesen emberi munkával. Néha meglepően jók az eredményeik, de egészében véve inkább a vak tyúk is talál szemet alapon értek el sikereket. Szerintem baromi nagy… izé, óriási lehetőség rejlik benne. Engem a politika nem érdekel. De pszichofuturikai szempontok szerint összeállított tanulócsoportok, repülőgép-személyzet vagy bármi sokkal hatékonyabb lehet a mostani felállásnál. Arról nem is beszélve, hogy az ember aktív életének legalább 40%-át a munkahelyén tölti, és nem mindegy, hogy mennyire elviselhető a környezet. - Greg kifulladva elhallgatott.
- Figyelemre méltó. Figyelemre méltó, hogy az ifjúság újra és újra belesétál ugyanabba a csapdába. Elfelejtette a pszichofuturika első szabályát: "Csak olyan embercsoport jövőbeni viselkedése prognosztizálható, mely elég nagy ahhoz, hogy az interperszonális kapcsolatok jelentősége megfelelően csökkenjen, s amely nem áll egyetlen személy karizmatikus befolyása alatt."
"No igen, de a Brewster-félék elfelejtik, hogy minden törvényt felállított egyszer valaki. Engem éppen ez izgat, az ellenkező pólus. Elvégre miért ne lehetne az építőelemekből, vagyis az egyénekből kiindulni. Az én törvényeim majd ott vesztik érvényességüket, ahol az övé életbe lép." Gregory az egész szépséges eszmefuttatást egy kortyra lenyelte, válaszként pedig dünnyögött valami azonosíthatatlant.
Szerencsére éppen megérkeztek a gyakorlóterem bejáratához. Brewster egy arisztokratikus fejbiccentés kíséretében kitárta neki az ajtót.
- Csak tessék, tessék - fuvolázta -, nem akarom megfosztani a különleges élménytől, hogy egyszer a tanár előtt érjen a terembe.
Greg lángvörösen a helyére sietett. Ennél még az is jobb lett volna, ha be sem jön. Tökéletes alkalmat adott a professzornak, hogy megállapítsa, Foxter hallgató tényleg olyan széllelbélelt fantaszta, mint amilyennek mindig is tartotta.
A szemeszter utolsó három hete úgy elsuhant, mintha külön görkorcsolyát kötött volna a mutatványhoz. A vizsgaidőszak napjai, órái pedig egyenesen fogyókúráztak, sokat mondok, ha egy-egy perc 50 másodpercből állt. Gregory az emlékezetes beszélgetés óta sem adta le a jelentkezését. Kezdett úgy gondolni a speciális munkakörre, mint valami elérhetetlen dologra, a Szaturnusz hetedik körén. Amióta nekiállt rendszeresen átnézni a három év matematikai, számítástechnikai, pszichofuturikai alapismeret anyagát, egyre lehetetlenebbnek érezte, hogy átmenjen a vizsgán. A 95%-os eredmény pedig egyszerűen képtelenség. Nem mintha Foxter hallgató valóban lusta lett volna, ahogy azt Brewster professzor valószínűleg gondolja. Éppen ellenkezőleg. De gyakorlatilag első évtől, sőt már a középiskola végétől rabja a professzor által fantazmagóriának tartott ötletnek. Hátat fordítani az eddigi pszichofuturikai eredményeknek, a másik oldalról beleharapni az almába, ez volt az egyetlen, ami érdekelte. Brewster valószínűleg meglepődne, ha tudná, hogy a diákja minden szabadidejét saját találmányú törvényeinek kidolgozására, programjának finomítására fordítja, és hogy azok az apró kísérletek, amelyeket eddig a környezetében véghezvitt, meglepően sikeresnek bizonyult. Ez persze azzal járt, hogy kevesebb ideje maradt a hivatalos tananyagra, és ahogy azt a professzor gyanította, valóban szelektált és a feleslegesnek Ítélt magolnivalót egyszerűen mellőzte, így most sorozatban bukkant majdhogynem ismeretlen, de változatlanul haszontalannak ítélt elméletekre, nevekre, adatokra, amelyeket mind-mind tudnia kellene. Az utolsó napokban már tanulni is képtelen volt. Órákra felosztotta az anyagot, az adott idő alatt még átismétlendő tételek számát. Egyre csak kedvenc gyerekkori meséje zsongott a fejében: Az egér és a kásahegy. Lehetetlen, hogy átrágja magát rajta. Három nappal a vizsga előtt még bement az egyetemre, az egyik hallgatói laborba, ahol tanári segítséggel lehetett feladatot megoldani vagy kérdéseket feltenni. Nem mintha igazán hitt volna benne, hogy sokat javítana a helyzetén, inkább csak azért, hogy kimozduljon a négy fal közül.
Lezöttyent kedvenc helyére, bal oldalt a hátsó sarokban. A gyakorló majdnem teljesen üres volt. Ilyenkor már csak a nagyon jó és a nagyon rossz tanulók jönnek be. Kétség sem fér hozzá, hogy ő melyik kategóriába soroltatik. Röhej, hogy a XXI. század közepén még mindig nem tudták gatyába rázni a felsőoktatást, és valami jobbat kitalálni, mint az egyetemi rendszer, tanárok, vizsgák. Sőt, úgy tűnik, minden egyes reform csak ront a helyzeten. Jobb, ha nem is töpreng, hanem elvégzi, amit még lehet. Gregory sóhajtott, és megadta a gépnek saját 8 jegyű kódját. A jól ismert "Hallgatói programmenü" helyett azonban valami egészen más jelent meg a képernyőn. Valamit félrenyomhatott álmodozás közben. Már éppen leütötte volna a "hiba" billentyűt, amikor mintegy automatikusan elolvasta a kiírást: "Jó reggelt, öreg, már megint eszedbe jutott valami fenomenális?" A tiszteletlen szöveget elegáns ornamentika fonta körül, a bal felső sarokban apró, két betűből álló emblémával. Gregory keze megdermedt fél úton a levegőben. Sikerült belekeverednie a "kávé"-ba, ahogy egyetemszerte hívták - a "Kizárólag vezetőségi tagoknak" szerkesztett menüsorba. Az egyetemen általában minden fakultásnak megvolt a saját központi komputere, adatbankja, melynek egyes részeit minden diák, más részeket csak az egyetemi dolgozók, míg bizonyos információkat csak a professzorok hívhattak elő. A "KV" azonban kizárólag az egyetem 50 tagú vezetősége számára elérhető. Kapcsolatban van minden szakmai adatbankkal, de szinte bármilyen, az egyetemmel kapcsolatos információ megtalálható benne, akár az épületek szellőzőrendszerének rajza, bármely munkacsoport gazdasági mérlege vagy egy tanuló múlt évi vizsgaeredményei. A KV-ba nem is lehet 8 jegyű kóddal belépni, annak az 50 személynek, aki jogosult rá, 10 betűt vagy számot kell használnia, és a szabályzat értelmében négyhetente változtatni köteles rajta. Annak esélye, hogy valaki éppen azt a 10 jegyű betű-szám kombinációt adja meg véletlenül, amit éppen akkor valaki az 50 arra jogosult közül használ, gyakorlatilag egyenlő a nullával - és mégis megtörtént. Gregory hátradőlt a széken, mélyeket lélegzett, és megpróbált gondolkodni. Mit tegyen? Hívja fel a vezetőség figyelmét erre a lehetőségre? Nyomja le a "hiba"-gombot, kezdjen neki a saját feladatának, és sürgősen felejtse el ezt a kis intermezzót? Felemelte a kezét, aztán újra leengedte. Egy terv körvonalai kezdtek kibontakozni benne, egyelőre túlságosan is homályosan, de minden másodperccel követelőbben. A vizsga, a speciális munkakör és a kettő kulcsa, Brewster… A vizsga, persze több tanár jelenlétében zajlik, de a feladatokat a legtekintélyesebb, vagyis Brewster adja. Ha az elmúlt három év során nem fecsérelte el az idejét, ha akár csak megközelítőleg is igaza van, akkor kielégítően részletes háttér-információ alapján egy megfelelően szerkesztett pszichofuturikai program képes a tananyagból kiválasztani azt a feladványt, amelyet egy bizonyos professzor egy bizonyos hallgatótól valószínűleg kérdez. A KV-ből elérhetők a személyzeti nyilvántartó adatai is, az egyetemen dolgozó, illetve tanuló minden egyes ember részletes pszichológiai térképével. Csak idő kérdése, hogy megtalálja.
A felügyelő tanár felállt, és elindult felé.
- Segítsek valamiben? Elakadt? - kérdezte mosolyogva.
Gregory felrezzent. "Nyilván olyan képet vágtam, mint valami holdkóros. Úristen, még csak az kéne, hogy idejöjjön, és meglássa…" ösztönösen előredőlt kissé, mintha felsőtestével eltakarhatná a képernyőt.
- Nem, uram, minden rendben, csak hirtelen eszembe jutott valami - mondta sietve, és mosolyogni próbált. A tanár megállt, mint aki habozik, a mosoly nem sikerült meggyőzőre, de aztán nyilván úgy döntött, nem erőlteti a dolgot, és visszament a saját termináljához.
A kis epizód felébresztette Greget. "Csak idő kérdése… Csak idő kérdése… Röhej! Tökkelütött fantaszta vagy, Foxter, Brewsternek van igaza. Még ha tökéletesen eligazodnál is a rendszerben, akkor is órákba telne, hogy megtaláld a keresett információt, nem is beszélve arról, hogy ez a gép sosem hallott a Foxter-féle pszichofuturikai törvényekről, csakis a Brewster-dikciókat ismeri. Nem, hát ez egyszerűen képtelenség, jó kis ötlet volt, de még jobb lesz, ha elfelejti. Persze, ha lehetőség lenne rá, hogy otthonról elhozza a saját számítógépének központi egységét, és összekapcsolja a kávéval… De hát az ember nem találhat rá kétszer egymás után véletlenül több milliárdból arra az egy létező kódra, és éppen a biztonság kedvéért a kód nem visszakérdezhető. Ha megpróbálná megtudni, a gép valószínűleg azonnal riasztana. Persze, ez a probléma éppenséggel megoldható. A rendszert biztosan úgy építették fel, hogy az 50 használón kívül ne fogadjon el többet, de mivel a kódok négyhetenkénti cseréje kötelező, lennie kell egy rutinprogramnak, a kód megváltoztatására. Nincs más dolga, mint megtalálni ezt a programot, beütni a saját variációját, és attól fogva annyiszor lép be a KV-ba, ahányszor csak akar. Persze csak addig, ameddig a jogos kódtulajdonos észre nem veszi a cserét. Péntek van, majdnem dél. Ha van egy kis szerencséje, az a professzor, akinek elorozta a helyét, ma korán hazamegy, és a feleségével a hegyekbe utazik víkendre. Ő pedig visszatérhet mondjuk éjszaka. A kávéban benne van az egyetem biztonsági rendszere is, nincs más dolga, mint egy adott időre kikapcsolni a mágneszárakat. Mondjuk ma este 9 óra 30-ra."
Tíz perccel később a felügyelő tanár elégedetten szemlélte a bal hátsó sarokban dolgozó fiút. Olyan sokáig csak ült és motyogott magában, hogy már-már azon volt, újra odamegy, és felajánlja segítségét, de most úgy látszik, minden rendben. Fülig van a munkában, csak úgy ropognak az ujjai alatt a billentyűk.
Péntek este, negyed tízkor Greg Foxter a 25-ös sugárút aluljárójában ácsorgott, és látszólag elmélyülten szemlélte az éjszakai villanymotorok menetrendjét. Az aluljáró nem volt valami népes. Akik szórakozni akartak ma este, már régen bent vannak a belvárosban, ahhoz pedig még korai az idő, hogy a moziból, színházból hazatérők áradata meginduljon. Még 12, nem, 11 perc, és a központi biztonsági egység tizenöt percre minden ajtót kinyit egy bizonyos útvonalon… Greg átlódította a sporttáskát jobb válláról a balra. Ideje indulni, ha tényleg végig akarja csinálni ezt az őrültséget. Mind ez idáig nem történt semmi helyrehozhatatlan. Ha felfedezték is a kódváltozást, tekinthették pillanatnyi üzemzavar eredményének. Még ha rájöttek is, hogy valaki átírta a belépőjelsort, nem tudhatják, hogy ki, hogyan. Persze, amennyiben lefuttatták az ellenőrző programot, felfedezhették a változtatást a biztonsági rendszerben, de erre viszonylag kicsi az esély. Másrészről ha tényleg rájöttek, csapdát állítottak, és csak arra várnak, hogy valaki megpróbáljon visszatérni és használni a megváltoztatott kódot… Ebből elég. Nemcsak arról van szó, hogy esetleg 95%-ra teljesíti a vizsgát, és ezzel megnyílik előtte is az út a speciális munkakörbe. A tét ennél jóval nagyobb. Ha a dolog sikerül, ha az elképzelés működik, akkor a fenébe is, ő Gregory Foxter, korszakalkotó változást hoz az egész pszichofuturikában, és egy csapásra bebizonyítja mindenkinek, az öreg Brewsterrel az élen, hogy neki volt igaza. Sokkal inkább vizsga lesz ez, mintha csak a három év tananyagából kellene felelnie, összeharapta a fogát, megrántotta a vállán a sporttáskát, amit alaposan lehúzott a központi egység súlya, és nekiindult.
Természetesen nem a főbejárathoz ment. A kutatók irodái különben sem a főépületben vannak, hanem egy nemrég épült új szárnyban. Céljainak tulajdonképpen bármilyen működő terminál megfelelne, de a hallgatói laboratóriumok gépeit munkaidő után lekapcsolják, és mindent kitörölnek a memóriájukból az esetleges vírusfertőzések elkerülésére. A kutatók kötetlen munkaidőben dolgoznak, és az ő számítógépeikhez nem nyúl senki. Legalábbis eddig nem nyúlt… Remélhetőleg egyetlen túlbuzgó munkatárs sem időzítette ma estére a túlóráit.
Gregory végigsurrant az egyetem épülettömbjét jobbról határoló kis utcán, és megsimult a kapualjban. Ezt a bejáratot napközben is ritkán használják. Az órájára nézett. Igen. 9 óra 30. Még vár húsz másodpercet a biztonság kedvéért, aztán… Kezét rátette a kilincsre, és akaratlanul is visszatartotta a lélegzetét. Most. A gömb ellenállás nélkül elfordult, a fiú becsusszant az ajtórésen. Egy perc, igen, itt a lépcső, gyorsan le, végig az összekötő folyosón az elágazásnál jobbra. Sietni, sietni. A program ugyan csak 15 perc múlva kapcsolja vissza a zárakat, de… Léptek! Igen, tévedés kizárva! Nem is egy, hanem két ember közeledik. Persze, az éjszakai őrszolgálat. Hogy lehetett olyan marha, hogy nem nézte meg, mikor járnak körbe.
Greg űzötten körbefordult. A folyosó falai simán, részvétlenül futottak előtte, a lágy görbületet sehol sem törte meg kiszögellés, bármi rejtekhelyet ígérő tárgy. Nincs más hátra, vissza kell menekülnie a lépcsőházba. Ha eléri a lengőajtót, mielőtt az őrök előbukkannak a kanyarból, nyert ügye van. Ha nem… A teste előbb mozdult, mint a gondolatai. Sportcipős lába alig csapott zajt, ahogy teljes erejéből rohant, ügyetlenül magához szorítva a nehéz táskát. Talán egy másodpercen sem múlt. A mozgó ajtószárnyakat lefékezni még éppen volt ideje, de eljutni a lépcsőfordulóig már nem. Még látta, amint a két őr előbukkan a kanyarból, aztán sietve lekuporodott az ajtó mögé. Hallotta, ahogy a két biztonsági ember kényelmesen, sietség nélkül közeledik. Az egyik kicsit csoszogott. Lehajtotta a fejét, megpróbált csak a hallására hagyatkozni, eldönteni, hogy vajon merre tartanak, de a fülében összemosódott doboló vére, és a léptek zaja. Nevetséges módon, ahogy ott kuporgott, egyre az öreg Brewster járt a fejében, még a hangját is hallani vélte: "Az izgalmas felfedezések unalmas részletekből… unalmas részletekből… unalmas részletekből." Mint egy elromlott lemez. Meg kellett volna néznie, mikor… Végre! Nem hallja őket. Gregory sietve az órájára pillantott. Alig öt perce maradt a tizenötből. Ennyi idő, ha végig rohan, talán éppen elég. Ha nem, ott marad valamelyik folyosón egy hosszú hétvégére. Nekilendült.
Megpróbált a lehetőségekhez képest csendben mozogni, de úgy érezte, az üres épületben iszonyatos zajt csap. A táska ütemesen puffant a derekán, légzését egyszerűen képtelen volt halkabbra fogni. "Mint egy egyszemélyes bivalycsorda!"
Futás közben nem nézhette az óráját. Már nem lehet sok ideje, de eddig minden ajtó nyitva volt, még egy utolsó nekirugaszkodás. Igen, ez már a kutatói részleg. Benyitott az első szobába, és az ablakon beszűrődő fényben meglátta a monitor halványan csillogó lapját. Megérkezett. Nem kellett az órájára néznie. Még le sem emelte a válláról a táskát, mikor meghallotta az ajtó felől a halk kattanást. A biztonsági rendszer visszakapcsolta a mágneszárakat.
Az elkövetkező nyolc órára Gregory később mindig úgy emlékezett, mint a feladat könnyebbik részére, összekapcsolni a saját komputerének központi egységét a KV-val, megtalálni benne Brewster professzor és a saját személyi adatait, utasítani a programot, hogy dolgozza ki ennek a két személynek vizsgaszituációban történő találkozását, szelektálja a valószínű kérdéseket - mindez szinte szórakozásnak tűnt a néptelen folyosókon való rohanáshoz képest. Hiszen az elmúlt évek során annyiszor végzett hasonló gyakorlatokat, annyiféle kérdést tett fel a programnak, a különbség csak annyi, hogy ezúttal élesben megy a játék. Egész idő alatt úgy érezte, hogy két gép dolgozik a szobában, az egyik a komputer, a másik ő. Szinte gondolkodás nélkül adta ki az újabb és újabb utasításokat, és csak a legvégén, az utolsó elemzés lefuttatásakor kapta el az idegesség. Ült, nézte a villódzó fényt, hallgatta a halknál is halkabb zümmögést, amit a gép működés közben adott, a percek egyre teltek, nem történt semmi, és ő lélekben felkészült egy hibaüzenetre. Mondjuk: "Az adott kérdés nem értelmezhető." Vagy: "A körülmények meghatározása nem pontos." Esetleg egyszerűen: "Sajnálom."
Még mielőtt végképp elvesztette volna a türelmét, hirtelen csend borult a szobára. A képernyőről eltűntek a kecses geometriai mozgóképek, helyette kétsoros üzenet büszkélkedett a lap közepén. Greg szeme előtt egy pillanatra összefutottak a betűk, hogy aztán annál tisztábban lássa.
"Kész. Ha olvasni akarja, üsse le az 0 betűt, ha nyomtatásban kéri, az N-t." Szinte hipnózisban ütötte le az N-t. A nyomtató halkan zúgni kezdett, majd másodpercek múlva kiköpött egy lapot, aztán még egyet, egy harmadikat… "Érdekes lenne, ha újranyomtatna a tankönyvet…"
De a gép hirtelen leállt, a negyedik oldal után nem következett újabb. Greg mohón lecsapott a papírokra. 22. Mindösszesen 22 tételt választott ki a 300-ból Most már részleteiben is tanulmányozni kezdte az eredményt. Hihetetlen… A komputer által kinyomtatott feladatsor két alaptípusra oszlott. Egy csomó, a mindennapi gyakorlatban nélkülözhetetlen törvényre, amelyeket azonban csak igen kacifántos levezetéssel lehet igazolni, továbbá néhány, majdhogynem történelmi jellegű elméletet, amelyeket holtbiztosán mindenki átlapoz. Az első csoport nem okozna gondot, még ha most rögtön itt állna előtte az egész vizsgabizottság, akkor sem, de a második…
A monitor hirtelen visszaváltott a tarka geometriai képekre. Ezek szerint több mint két perce bámulja a semmit. Ráér még töprengeni az eredményen, de most nincs vesztegetni való ideje. El kell tüntetnie ittlétének nyomait, és kijutni az épületből. Sajnos a hamis kódot nem tudja visszaváltoztatni, de más áruló jelet nem szabad, hogy hagyjon. Beprogramozta a biztonsági rendszert, és a tapasztalatból okulva úgy választotta meg távozásának időpontját, hogy lehetőleg ne fusson össze az őrökkel. Még egy utolsó, szívfájdalommal teli pillantást vetett a KV-emblémára. Nem valószínű, hogy egyhamar újra látja. "Viszlát, öreg!" Elválasztotta a saját központi egységét az egyetemi komputertől, mindent kikapcsolt, elrendezett, helyre rakott, aztán nekivágott a visszafelé vezető útnak.
A hétfő reggel pimasz, ragyogó napsütéssel köszöntött be. Gregory frissen vasalt öltönyben, karikás szemmel ácsorgott a folyosón, és az ablakon túli verőfényben úszó világot szemlélte. Az elmúlt 24 órában alig aludt valamit. Minden tételt, amit a pszichofuturikai program kiválasztott, elölről-hátulról tudott, és most valami zsibbadt várakozás töltötte el. Az ajtó kinyílt, és kizuhant rajta az egyik évfolyamtársa. A többi várakozó körbefogta, faggatta, de Greg képtelen volt figyelni. Egyetlen mondatot szűrt ki a kavargásból. "Brewster kérdez, de nagyon kekec hangulatban van."
Aztán már bent is volt. A szobában még két vizsgázó ült, lázasan zongorázva egy-egy terminálon. A bizottság tagjai külön asztalnál foglaltak helyet, középütt Brewster, és suttogva vitatkoztak valamin. Greg megállt az asztalnál, és várta, hogy észrevegyék. A következő pillanatban a professzor, mintha magán erezné a tekintetét, fölnézett. A fiúnak egy pillanatig úgy tűnt, bosszúság suhant át az arcán, és hangja, mikor megszólalt telve volt a jól ismert brewsteri iróniával.
- Á, maga az, Foxter! Lássuk csak, mit is adhatnánk magának.
A professzor maga elé húzott két, színes kartonlapocskákból álló paklit, és látszólag elmerülten rendezgetni kezdte őket. A hallgatók között híres volt erről a szokásáról. Más professzorok a számítógép véletlenszám-generátorára bízzák a tétel kiválasztását, de ő nem. Rosszmájúak szerint szereti fokozni a feszültséget a kártyák lapozgatásával, élvezi a nyomorult delikvens kínlódását.
Valóban nem volt mentes némi színpadiasságtól, ahogy maga elé dörmögött: "Igen, igen ez jó lesz." Vagy: "Ez ám a finom falat. Éppen a tisztelt hallgató úrnak való." A ceremónia a szokásosnál is jobban elhúzódott, Greg azonban érzéketlenül figyelte. Még mindig abban a zsibbadt állapotban leledzett, ami gyakorlatilag a pszichofuturikai program lefuttatása óta tartott nála. Csak arra rezzent fel, amikor a professzor, mint egy bűvész, hirtelen mozdulattal elé tartotta a kártyákat. A fiú szinte egy pillantással elolvasta őket, és hirtelen rosszullét fogta el. Mind a négy tétel szerepelt abban a huszonkettőben, amelyeket a pszichofuturikai program választott.
- Mi van, Foxter? Nem felelnek meg a kérdések? Szeretné valamelyiket kicserélni?
- Nagyon is, professzor úr. Úgy értem nem, vagyis megfelelnek, igen. - Hebegés közben a kártyákért nyúlt, még mielőtt az öreg sárkány meggondolhatná magát. Sietve helyet foglalt a még szabad terminálnál, és igyekezett kicsit nyugodtabb arcot vágni. Egész idő alatt, amíg dolgozott, magán érezte Brewster kutató pillantását, és többször, amikor felnézett, rajtakapta, hogy figyeli.
"Bámulj csak, öreg… nincs nálam puska! Teljesen törvényesek az eszközeim… csak éppen nem Brewster-, hanem Foxter-féle törvényesek…"
Jóval a rendelkezésére álló idő előtt kész volt, de álcázásul még elvacakolt egy kicsit ezzel-azzal. Aztán végre ő következett. Ahhoz képest, hogy ezúttal valóban tökéletesen tudta a kérdéseit, nehezen lendült bele. Képtelen volt Brewster szemébe nézve beszélni. Kiszemelte magának a bal oldali vizsgáztatót, aki korábban egy évig a gyakorlatvezetője volt, és szavait szinte csak hozzá intézte. Amint megszabadult Brewster kutató tekintetétől, mintha átszakadt volna gátlásainak utolsó gátja is, ömleni kezdtek belőle a szabatos kifejezések, nevek, adatok. A professzor az első tételnél még csak elismerően hümmögött. A másodiknál látszott rajta a meglepetés, végül a harmadik tétel közepén se szó, se beszéd felállt az asztaltól, ahhoz a számítógéphez ment, amelyiken a fiú dolgozott, és elkezdte nyomogatni a billentyűket. Greg egy pillanatra hátrasandított, és alig tudta elfojtani a vigyorgását. Közben pedig folyamatosan beszélt, beszélt, beszélt. Éppen belekezdett a negyedik tételébe, amikor a professzor visszaült az asztalhoz, és egy határozott mozdulattal elhúzta előle a kérdéseket tartalmazó színes kártyákat.
- Maga aztán képes meglepetést szerezni, Foxter. A teljesítménye egészen rendkívüli. De most, ha megengedi, belekeverjük a játszmába a véletlent… - Brewster, mint egy rutinos kártyajátékos szétterítette a lapocskákat. - Húzzon, Foxter. Természetesen az extra kérdésre kap külön időt.
Gregory ujjai egy másodpercig nyugtalanul lebegtek a halom fölött, aztán felcsippentettek egy kérdést: "Az Angkatell-féle bizonyítás". Járhatott volna éppen rosszabbul is. Húzhatott volna olyan tételt, amelyikről fogalma sincs. Ezt valahogy még csak kidolgozza, de olyan kápráztató előadásra, mint az első négy kérdésnél, nem lesz képes.
Korábban a diadalérzés szárnyakat adott neki, ezúttal a kudarc béklyózta. Kíváncsi volt, Brewster meddig élvezi a diadalát, de jóformán éppen csak belekezdett, alig jutott túl az első néhány bizonytalan mondaton, amikor a professzor félbeszakította:
- Köszönöm, elég lesz. Az indexét, kérem!
Greg némán átnyújtotta a könyvecskét. Brewster, anélkül hogy a többiekkel megbeszélte volna, határozott vonásokkal bejegyzett valamit, becsukta és visszaadta. A fiú bele sem nézett. Egy ilyen utolsó tétel után semmiképpen nem érhette el az áhított 95%-ot. Nem tudta, hogy került ki a szobából, csak arra ocsúdott fel, hogy körbeveszik az évfolyamtársai, kérdések pergőtüze zúdult rá.
"Mik voltak a tételeid? Egyedül Brewster kérdez? Hány százalékot kaptál?"
Gregory félálomban kinyitotta a leckekönyvet, a lapok maguktól váltak szét az utolsó oldalon:
"Kombinált pszichofuturika és matematika: 100%, az aláírás: Prof. Arnold Brewster."
Greg alatt megbillent a folyosó. Nem értett semmit, nem hallotta a körülötte felcsapó újjongást, csodálkozást, míg végül a hangzavarból kiemelkedett egy ismert, túlontúl ismert hang.
- Foxter hallgató, egy pillanatra, ha megengedi!
A többiek tiszteletteljesen hátrahúzódtak, és ő ott állt, szemtől szemben, Brewsterrel, a legendás Brewsterrel. Az arca most is szigorú, de a fenébe, ha nem ő volna ő, azt gondolná, mindjárt valami viccet süt el.
- Nem erre az eredményre számított? - kérdezte a professzor szárazon.
- Én, nem is tudom. Persze, nagyszerű, nagyon örülök, de az után az utolsó tétel után… úgy éreztem, nem érdemlem meg.
- Nem is érdemli. Az én becslésem szerint maga a teljes anyag talán 45-50%-át ha tudja. Ne felejtse el, hogy több mint két éve tanítom, és volt időm megismerni. Először azt hittem, valamilyen puskát használt. De minthogy ez kizárható, és minthogy saját bevallása szerint a mikroközösségek pszichofuturikája foglalkoztatja, csak egyetlen magyarázat maradt. Maga előre tudta, hogy mit fogok kérdezni…
Greg lángvörösen hallgatott.
- Annak pedig, hogy előre tudhassa, amit én magam is csak abban a percben döntöttem el, szintén csak egy módja van. Nem tudom, hogy milyen szabályokat állított fel, Foxter, de működnek. Ha pedig erre képes volt, senki nem érdemli meg magánál jobban azt a 100%-ot.
Greg még mindig képtelen volt megszólalni. Brewster hirtelen elnevette magát.
- Na, Gregory, beadja azt a pályázatot?