L. Sprague de Camp - A harcosok népe
Nagyon komolyak voltak azok a fiatalemberek, akik összegyűltek Tadeusz Lechon professzor szobájában, hogy méregerős teát igyanak, és földbe tapostassák a javaslataikat. A tudat, hogy a háború véget ért, és nekik személy szerint semmi bajuk nem történt, enyhe félelmük a jövőtől és a sértődöttség, hogy idegen faj fogja őket kormányozni mindez nem sok teret hagyott az elsőévesekre különben jellemző hevességnek és makacsságnak. Azt hitték, valami történni fog velük.
- Bármi legyen is velük - mondta Tadeusz Lechon -, biztos vagyok benne, hogy nem gyávák. - Fejével megközelítette a teát, amelynek olyan színe volt, mint egy elhasznált bakancsnak. Megrezzentek aranylemezekkel borított nagy fülbevalói. Zajosan szürcsölt, miközben Frederick Merriant figyelte.
Fred Merrian, a homokszín hajú, mókusfogú másodéves hálásnak, ugyanakkor dacosnak tűnt. Civil ruhát viselt. Baldwin Dowling, a nőhallgatók álma pedig vadonatúj US-hadsereg egyenruhát. Az egyenruha azért volt olyan új, mert mire Dowling odaért Los Angelesbe, az egységéhez, a háborúnak már vége is szakadt, és azt mondták neki, ingyen utazhat haza, bármilyen szabadon kiválasztott járművön. A következő géppel már vissza is repült Philadelphiába.
Lechon folytatta:
- A legtöbb gondolkodó fiatalemberre jellemző az a meggyőződés, hogy az emberi problémáknak kell legyen megoldása. A problémák jellegéből következik, hogy egyikről sem lehet bebizonyítani, hogy nincs megoldása, ahogy pl. Abel bebizonyította, hogy az ötödfokú egyenletek algebrai úton nem megoldhatók, így aztán ezek a fiatalemberek cserélgetik az eszméket, kipróbálnak az adrenalizmustól az anarchokommunizmuson át az új paganizmusig mindent. Ez a maga esetében az ellenállásnélküliség volt. Talán jó is, hogy így van…
- De… - vágott közbe Fred Merrian.
Lechon egy legyintéssel intézte el a várható heves érveket.
- Ezt már mind megbeszéltük. Egyik nap majd megunja a centaurik hatalmát, és belép valamilyen más mozgalomba, melynek ugyanilyen gyakorlatiatlanok a célkitűzései. A mi centaurink az egyetemen szimatol, lehet, hogy minket is meglátogat. Javaslom, hogy Baldwin mondja el, mit tudott meg róluk.
- Igen, milyenek? - kérdezte Merrian.
- Nagyon hasonlítanak a többi emberre - mondta Baldwin Dowling. - Meglehetősen termetesek. Azt hiszem, a gyarmatosok, akik kivándoroltak a Proxima Centaurira, igencsak hosszúak lehettek. A modoruk azonban furcsa, mintha rugóra járnának. Egy bozóval sem lehet összehaverkodni.
Arthur Hsi ostobán mosolygott. Valódi neve Hsi A-tsz volt, és távolról sem volt ostoba.
- A fél világot körbeutaztam, hogy olyan helyen tanulhassak, ahol nincsenek bozók; de úgy látszik, nem jutottam elég messzire.
Dowling megkérdezte:
- Vannak valamilyen híreid Kínából?
- A bozók nagyon buzgólkodnak, hogy mindent olyan hatékonnyá és megvesztegethetetlenné tegyenek, mint amilyenek ők maguk. Lehet, hogy a világ legnagyabb harcosai, de nem ismerik Kínát. Apám azt írja…
- Pszt! - sziszegte Lechon. Nagy vörös arca éber volt. Aztán elengedte magát.
- Azt hittem, itt a centaurink. - Kellemetlen csend volt a válasz, senkinek sem volt kedve tovább fecsegni, még ha nem is jelent meg a szuperember. Végül Lechon folytatta
- Mindenki, akivel csak beszélek, azt mondja, a háború egészen lehetetlen volt. De ha megtanulták volna a történelemleckéjüket, uraim, tudnák, hogy nem volt újdonság. A magyarok 1241-ben nem is álmodtak arról, hogy a tatároknak hadosztályszervezetük és jól kiépített jelzésrendszerük lehet. Így aztán elsöpörték őket. A mi kormányunknak sem jutott eszébe, hogy a centauriknak oxidáló sugaruk lehet meg 15 em-es páncéllal borított repülőgépeik. Így aztán elsöpörtek minket. Követnek? A dallam mindig más, de a hangjegyek nagyon hasonlítanak egymáshoz.
Újra elhallgatott, fülelt. Gyors lépések közeledtek. Valaki kopogott. A történelemprofesszor kiszólt, hogy szabad. Belépett a centauri.
- A nevem - mondta fémes hangon - Juggins. - Harmincéves lehetett, szögletes állal, kiálló pofacsonttal, Elálló füllel. A centaurik különös, szilvaszín egyenruháját viselte. Azoknak a kemény úttörőknek volt az utódja, akik gyarmatosították a Proxima Centauri bolygát, három nemzedéken át harcoltak a kegyetlen természet és a még kegyetlenebb bennszülöttek ellen, és végül, vagy ötven évvel ezelőtt - visszatértek a Földre. Odaadták nekik Ausztráliát, és a tudományuk ezt az eddig szinte leghaszontalanabb földrészt a világ legtermékenyebb területévé tette. Szörnyű élményeik a másik bolygón többé és kevesebbé is tették őket az embereknél. Most ők uralkodtak a földön.
- Jó napot, Mr. Jug - kezdte Dowling, de a centauri a szavába vágott:
- Ha egy centaurihoz beszélünk, nem használjuk a "mister" szót. Juggins a nevem.
- Foglaljon helyet - kínálta Lechon.
- Igen. - A bozó összehajtotta hosszú lábát, leült, és várta, hogy valaki megszólaljon. Végül Dowling rászánta magát, és megkérdezte:
- És hogy tetszik önnek Philly?
- Philadelphiát érti?
- Hát persze.
- Akkor legyen szíves ezt is mondani. Egyáltalán nem tetszik. Piszkos, korrupt és csöppet sem hatékony. De ezen majd segítünk. Jól teszik, ha együttműködnek velünk. A mi vezetésünk alatt sokkal egészségesebbé válik az élet, mint azelőtt bármikor.
Dowlingot, bár a város szülötte volt, nem jellemezte túlzott lokálpatriotizmus, ez a nyerseség azonban megdöbbentette. Valami olyat morgott:
- Ti ugyan nem kesztyűs kézzel dolgoztok, hapsikáim.
- Azt hiszem, értem ezt a jasszos kifejezést. Minket arra tanítottak, hogy igazat mondjunk. - Ezt úgy mondta, mintha az igazság kimondása valami igen kellemetlen foglalatosság lenne.
- Remélem, a vízvezetékkel is fognak valamit kezdeni. Mikor ma reggel kinyitottam a csapot, mielőtt megindult volna a víz, egy élő angolna, egy tizenkettes gumi és kb. egy köbméter klórgáz jött ki belőle.
A bozó hidegen bámult rá.
- Fiatalember, ez megengedhetetlen túlzás. Egy gumi nem férne át a vízcsöveken.
- Viccsel - mondta Lechon szerencsétlenül. Az érzelmek ütközése okozta feszültség kihozta lengyeles akcentusát.
Juggins most rábámult.
- Értem. Ugye ezt nevezik önök viccesnek? Nagyon mulatságos.
- Rágyújt? - kínálta Dowling.
- Mi soha nem használjuk ezt a mocskos gyomot. Egészségtelen.
- Hát akkor egy csésze teát - sóhajtotta Lechon.
- Hm. Ez is ajzószer.
- Ó, ezt igazán nem mondanám, Juggins. Tartalmaz ugyan koffeint, ami stimulál, de a legtöbb táplálék tartalmaz valami ilyesmit.
- Hát jó, de gyengén kérem. És cukor nélkül.
Hsi kitöltötte a teát, és nagyon forró vízzel hígította. A bozó gyanakodva kavargatta. Felnézett, és megszólalt:
- Azt akarom, hogy maguk és mindenki az egyetemen, úgy nézzenek rám, mint atyjukra. Semmi értelme, hogy ellenségeskedjenek, hisz a viszonyokat úgysem tudják megváltoztatni. Ha együttműködnek… huhh!
Döbbenten bámulta a kanalát. A kanál alsó része teljesen elolvadt, és tócsába gyűlt össze a csésze alján.
- Túl erősen keverte - mondta Hsi.
- Én… - kezdte Juggins. Sorra végignézte őket. Aztán óvatosan letette a csészéjét, a kistányérra helyezte a kanál el nem olvadt felét, felállt, és kivonult.
Lechon vörös homlokát törölgette.
- Ez szörnyű volt, Arthur. Nem szabad viccelnie vele. Mindnyájunkat lelövethetett volna.
Hsiből kitört a régóta visszafojtott kuncogás.
- Lehet. De hát itt volt nálam ez a Wood-féle fémből készült kanál, és nem tudtam kihagyni.
- Igazi? - kérdezte Merrian.
- Igen - felelte Dowling. Sokan hitték, hogy a bozók robotok vagy valami ilyesmi, de igazi emberek, a szokásos módon szaporodnak meg minden. - Azt hiszem, ők az újfajta emberek.
- Nem - mondta Lechon. - Tessék csak a történelmet tanulmányozni, uraim. A harcosok népe. Ez a legújabb példa arra, mit érhetünk el alapos képzéssel és fegyelemmel. A maguk idejében ugyanezt tették a spártaiak és az oszmán-törökök is. A mi centaurink jobban hasonlít egy spártai nemeshez, mint egy török janicsárhoz. Likurgosz Juggins barátunkat azonnal elismerné vérbeli spártainak…
Folytatta. A három alsóéves figyelmesen hallgatta. Merrian elmerült lelke mélységeibe. Elítélhető az erőszak, ha ilyen teremtések ellen alkalmazzák?
Dowling és Hsi, akik nem voltak elmélyült idealisták, azon elmélkedtek, hogyan alakítsák személyes terveiket. Dowling azt remélte, hogy mire befejezi tanulmányait, még mindig lesz helyi philadelphiai politikai élet, amelybe bekapcsolódhat, bozók ide vagy oda. Hiszen közvetítőkre is szükség lesz a szuperemberek és alattvalóik között.
Hsi arra a finom kis állásra gondolt a Sino-American Transport Co.-nál, ahova apja beügyeskedi majd, ha befejezte a főiskolát. Ha lehet, akkor kemény munkával és családi összeköttetésekkel eljut majd az igazgatóságig, és néhány nagy üzlet, amire már most készül… Persze mindenütt ott lesznek a feltételezetten megvesztegethetetlen bozók… de ez a megvesztegethetetlenség egyelőre csak feltételezett, gondolta.
Az osztálytalálkozók, akárcsak az esküvők vagy a temetések, összehoznak egy csomó embert, akik rendes körülmények között még csak a túloldalra sem mennének át azért, hogy egymással találkozhassanak. Így aztán amikor a kilencben végzettek találkozóján véget ért a hivatalos program, Hsi, Dowling és Merrian egymás mellé sodródtak, és elmentek egy vendéglőbe, hogy elmondják, mi minden is történt velük.
Baldwin Dowling meghízott egy kicsit, de még megvolt hullámos fekete haja és ragyogó mosolya. Feleséget és egy gyermeket szerzett. Arthur Hsi alig változott, de a feleség mellé hat gyerekre tett szert. Fred Merrian elvesztette homokszőke haja nagy részét, két feleség és két válás volt mögötte, vékonynak és lázasnak tűnt.
Hsi épp most érkezett haza Ausztráliából, és lelkesedett.
- Csodálatos egy hely. Minden óramű pontossággal működik. Nincs borravalózás és vesztegetés. Se öröm. Minden bozó valahogy katona, még azok is, akik liftkezelőként vagy kutyaeledel-árusként dolgoznak.
Fred Merrian úgy nézett ki, mint aki vitatkozni akar.
- Azt akarod mondani, hogy rokonszenvezel velük? - vágta oda. Hsi ostobán szórakozottnak tetszett.
- Ezt nem mondanám, Fred. De hát együtt kell velük élnünk. A Sino-American Transport Company óriási szervezet, és a Csendes-óceán mentén mindenütt vannak leányvállalatai, szállodák, légitársaságok, bálnafeldolgozók és ilyesmik. Így hát együtt kell velük működnünk. Te mit csináltál az elmúlt tíz évben?
Merrian keserűen nézett rá.
- Az írásaimból próbálok megélni. De nem írok olyasmit, amit az olcsó magazinok megvennének, így hát… - megvonta a vállát.
- És te, Baldwin? Mintha azt hallottam volna, politikus lettél.
- Igen, ez így is van - felelte Dowling. - Én vagyok Philadelphia város hivatalos közvetítője. Ha az egyik, izé, báránykám valami zűrbe keveredik a bozókkal, igyekszem kihúzni belőle.
- Úgy nézel ki, mint akinek jól megy.
- Hát nem jártam rosszul. - Baldwin mosolya szinte már vigyor volt. - Olyan, mintha amolyan néptribunusféle lennék, ahogy Lechon professzor megmagyarázta.
- Lechon? - kérdezte Hsi. - Még mindig ott dolgozik?
- Igen, és még mindig az ősi parthusiak szerelmi életét magyarázza. - Észrevette, hogy néz Merrian, és hozzátette: - Fred biztosan azt hiszi, gonosz renegát vagyok. De ahogy te is mondtad, a bozók itt vannak, és ki kell jönnünk velük. Egyébként találkoztam egy fickóval, aki ismer téged. Cass Young azt mondta, majdnem belebolondult a kínai üzleti módszereidbe.
- Mi nem tetszett neki?
- Csak az, hogy sohase azt gondolod pontosan, amit mondasz, és ha ez valakinek nem tetszik, adod a sértődöttet. És a hogy is mondja… ő úgy hívta, hogy a keleti tenyér szárazsága. Mondd, emlékszel a bozónkra, Jugginsra? A Pennsylvania egyetem első igazgatójára? Még mindig ott van, de most az egész metropoliszi körzet vezetője.
- Tényleg? - felelt Hsi. - Különben elmondta neked Mr. Young, hogy miről tárgyaltunk?
- Nem.
- Veled is akarok erről beszélni. - Hsi kérdőn nézett Fred Merrianra. Merrian megnézte az óráját, és kelletlenül elbúcsúzott.
- Nagy kár - mondta Dowling. - A legrendesebb és legtisztességesebb pali, akit csak ismerek. De csöppet sem gyakorlatias. - Lehalkította a hangját. - Esküdni mernék, hogy részt vett valamilyen bozóellenes megmozdulásban.
- Ez megmagyarázná, miért néz úgy ki, mint az éhes farkas - tette hozzá Hsi. - Te tudsz valamit ezekről a mozgalmakról?
- Sok mindent tudok, amiről nem beszélek. De mi ez az üzlet, amire gondoltál?
- Üzletről egy szót sem szóltam. - Hsi felkuncogott. - De tudom, Baldwin, hogy téged nem tehetlek lóvá. Ismered a Morehouse-tervet?
- A csőposta egyesítésének tervét? Igen.
- Azt viszont talán nem tudod, hogy a Philadelphia-Baltimore-cső a Sino-American ellenőrzése alatt áll. És nyilvánvaló, hogy a Miami és Boston közötti cső nem egyesíthető a Philadelphia-Baltimore szakasz megkerülésével. Mi azonban egyelőre nem akarjuk eladni a részvényeinket.
- Hát?
- Ha részvénycserét lehetne létrehozni - jó barátaink rendelkeznek az új Boston-Miami Társaság részvényeinek 45 %-ával -, és így jelentős beleszólásunk lenne az új társaság ügyeibe.
- Más szóval, részvénytöbbséget akartok?
- Ezt nem mondanám. De jelentős befolyást.
Dowling nevetett.
- Ne akard bemesélni nekem, hogy ezek a jó barátok nem a Sino-American bábjai. Az új társaság részvényeinek hányada kell? Hat százalék?
- Hét és még valami jobban nézne ki.
- Értelek. De tudod, mi itt hogy intézzük a dolgokat. A bozóknak mindenben benne van a kezük. Ha nyersz, elmarják, ha vesztesz, a te bajod. És az életeddel játszol, ha valamelyiket el akarod hallgattatni. De talán sikerül Jugginsszal elérnem valamit.
Hsi nevetett.
- Szóval itt még mindig megvesztegethetetlenek, mi? Mennyit kaptatok meg az "egészségesebb életből", amit ígértek?
- Hát - mondta Dowling bizonytalanul - azért valamennyire kitakarítottak.
- Megépült már az új vízvezetékrendszer?
- Nem, de volt róla szó…
Bumm! Messze a Schuykill felett sárga lángcsóva csapott fel az éjszakai égre. Gyorsan követte a többi robbanás. Tört üveg csörömpölt. Hsi és Dowling megragadták az asztalt. Dowling azt motyogta:
- Az őrültek!
- Forradalom? - kérdezte Hsi.
- Ők azt hiszik. - Kivehető volt a halk tüzelés.
Az ajtóban megjelent két kemény kinézetű egyenruhás férfi. Dowling azt mormogta:
- Kopók. - Nem kellett leírnia ezeket a rendőröket, akiknek minden erénye abból állt, hogy bátrak voltak és hűségesek uraikhoz, a harcosok népéhez.
Nem tehettek mást, mint ültek és hallgattak. Mikor a zaj elcsitult, Dowling odament az egyik hekushoz, és halkan megszólította. A hekus azt válaszolta:
- Nem ismertem meg, Mr. Dowling. Gondolom, ön nyugodtan elmehet, és magával viheti a barátját is.
Amint a két férfi elhagyta az éttermet, Hsi érezte, hogy a többiek ellenségesen méregetik őket. Odakinn Dowling fanyarul elmosolyodott.
- Mindenki csak akkor szereti a privilégiumokat, ha ő a kedvezményezett. Gyalog megyünk.
- De a kocsid - mondta Hsi, aki csöppet sem volt sportos.
- Itthagyom. Ha kocsin mennénk, a rendőrök előbb lőnének, és csak utána kezdenének kérdezősködni. Ha bárkit látunk, felemeljük a kezünket, és lassan megyünk tovább.
Északkeleten vöröslött az ég. Az oxidálók sok Észak-Philadelphiai házat felgyújtottak…
Hsi és Dowling az utóbbi lakásán töltötték a következő napot. Semmilyen hírt nem kaptak. Edna Dowling a régi kínai művészetről faggatta Hsit. Hsi ostobán mosolygott.
- De Mrs. Dowling, én igazán semmit nem tudok a művészetről, hiszen üzletember vagyok.
A következő reggelen megérkezett az újság. Arról számolt be, hogy sikertelen lázadások voltak Philadelphiában, New Yorkban, Detroitban, St. Louisban…
Baldwin Dowlingot bevezették Juggins irodájába. A centauri keveset változott, csak a haja kezdett idő előtt őszülni.
- Hello, Juggins - mondta. Aztán beszippantotta a levegőt. És még egyszer. Félreismerhetetlen dohányszagot érzett.
Dowling vádlóan nézett Jugginsra, aki visszanézett, először értetlenül, aztán kezdte magát kényelmetlenül érezni.
- Mi van? - ugatta. Dowling elmosolyodott.
- Nyugalom, Juggins. Én nem fogom…
- Szíveskedjék a saját dolgaival törődni
- Mitől ilyen mérges? Hisz én egy szót sem szóltam. És éppen az a szándékom, hogy a saját dolgaimmal törődjem. Épp azért jöttem ide. - Elmondta, milyen részvénycserét javasolt Hsi. A lehető legkedvezőbben magyarázta, de Jugginst nem sikerült lóvá tennie.
Juggins elgondolkozva nézegette a díszes tolltartót, amely megtörte irodája spártai egyszerűségét. Aztán megszólalt:
- A terv lehet, hogy megbízható. De ha a feletteseim hallanának róla, hm… nagyon is merev véleményt alakítanának ki. - Csend. - Igyekszem tisztességes lenni. Nem voltam mindig tisztességes a philadelphiaiakhoz?
- Természetesen, Juggins. És nem gondolja maga is, itt az ideje, hogy kifejezzük a hálánkat?
- Minket, centaurikat természetesen nem vezérelnek anyagi megfontolások.
- Természetesen nem. Maguk teljesen megvesztegethetetlenek. De engem boldoggá tenne, ha kifejezhetném hálámat. Tudja, én nem vagyok olyan önzetlen szuperember, mint maguk.
- Mire gondolt?
Dowling megmondta. Juggins mélyet lélegzett, az ajkát csücsörítette, és komoran bólintott. Nem pillantott fel a tolltartóról.
- Egyébként - mondta Dowling -, miután ezt már elintéztük, tehetne nekem egy apró szívességet. Azt hiszem, a legutóbbi lázongások után elfogták egyik régi osztálytársamat, Frederick Merriant is.
- Mi van vele?
- Mik a centaurik tervei a lázadókkal?
- A vezetőket lelőjük, a többieket megvakítjuk. Nem hiszem, hogy ez a Merrian a vezetők közé tartozott - akkor ismerős lenne a neve.
- A régi barátság kedvéért… Nem tudna valamit tenni Merrianért?
- Bensőséges barátja? - Juggins élesen nézett Dowlingra.
- Nem, mióta befejeztük a főiskolát, csak véletlenül szoktunk találkozni. Jót akar, de időnként őrült dolgokba fog.
- Nem tudom, mit tehetek. Nem helyezhetem szabadlábra.
- Erre nincs is szükség: Állítson ki halotti bizonyítványt. Mondja, hogy természetes halállal múlt ki. Aztán tegye a helyére a Lancaster börtönigazgatóság egyik közönséges rabját - ott úgyis állandóan pusztulnak.
- Majd meglátom.
Amikor Dowling felvette Hsit, mosolya már a kérdés elhangzása előtt mindent elárult.
- Százezret ajánlottam neki, és vita nélkül elfogadta. - Hsi fütyült.
- Tízszer ennyit is szívesen fizettem volna! Ez a bozó még nem ismeri a saját értékét.
- Talán ez az első komoly kenőpénz, amit elfogadott.
- Tényleg? Mi mindenesetre nem fogjuk elárulni, mennyit kaphatott volna, úgyis elég hamar rájön majd magától is.
Fred Merrian becsoszogott a látogatói szobába. Levertnek tűnt, de felvidult egy kissé, amint Dowlingot, Hsit és Dr. Lechont meglátta.
Leült. Csodálkozva nézett körül.
- Hogyhogy az őr kiment? Ez különben nem szokásuk. - Dowling vigyorgott.
- Jobb neki, ha nem hallja, mit beszélünk. - Elmagyarázta, hogy Marriant hamis néven a Lancaster-gazdaságba akarják juttatni.
- Szóval, akkor… megmarad a szemem világa… ó!
- Fred, tessék kézbe venni magad…
Megnyugtatták a teljesen kimerült írót. Végre megszólalt:
- Még mindig nem értem, miért fulladt kudarcba a felkelés. Fogalmatok sincs, menynyire óvatosak voltunk. Mindenre gondoltunk.
Dowling válaszolt:
- Azt hiszem, egyszerűen nem voltatok elég erősek. Amíg a bozóknak jól felfegyverzett, nagyszámú rendőrkopóegységeik vannak… - megvonta a vállát.
- Úgy érted, reménytelen?
- Ugyan, ugyan. Ahogy ismerlek, Fred, ebbe nehezen fogsz beletörődni.
- Sohasem fogok beletörődni. Kell lennie valamilyen megoldásnak.
- Attól tartok, nincs.
- Én ebben nem vagyok olyan biztos - szóit közbe Lechon. - Persze nem fegyveres felkelésre gondolok. A mai bonyolult fegyverekkel a civilek keveset tudnak kezdeni. Ez olyan, mintha, mintha… puszta kézzel akarnánk egy villanyfűrészt megállítani De van más lehetőség is.
- Micsoda? - kérdezte a három fiatalabb férfi egyszerre.
- Tanulmányozzák a történelmet, uraim, tanulmányozzák a történelmet. - És ez volt minden, amit ki tudtak belőle szedni.
- Nem aggódom - mondta Juggins. - Megbízhatunk egymásban, - Hátradőlt, és megszívta a szivarját. Felköhögött, és ismét megszólalt: - A fene egye meg, mindig elfelejtem, hogy ezeket nem szabad leszívni. - A fülbevaló-viselés amerikai divatját is követte.
Dowling mosolygott.
- Úgy érti, bíznunk kell egymásban?
- Igen, így is lehetne mondani. Most mi a javaslata?
Arthur Hsi fejtette ki a dolgot.
- Ismeri az Atlantic City-tervet, amit a Sino-American társaság támogat? Mi készek vagyunk nekikezdeni.
- Igen.
- Hát először is, ott van a Műemlékvédelmi Társaság, amelyik tiltakozik. Azt mondják, a modernizálással tönkretennénk Atlantic Cityt. Azt mondják, szentségtörés lenne lebontani a Traymore szállót, ami már háromszáz éve áll.
Juggins meglengette a szivarját.
- Lelövethetem a Társaság néhány tagját, majd akkor elhallgatnak.
- Ó, azt ne - mondta Hsi döbbenten. - Ez csak mindenféle bajt okozna, az emberek bojkottálnák a tervet.
- Hát akkor, mit akar, mit csináljak?
- Hát, ha a kormány bontana le néhány ilyen régi romot…
- Ez pénzbe kerülne.
- A társaság talán megtalálná a módját, hogy kivegye a részét a költségekből.
Juggins még mindig a homlokát ráncolta.
- Főnökömnek, MacWhirtle centaurinak bele kell egyeznie. Azt hiszem, gyanakszik rám.
Dowling közbevágott:
- MacWhirtle nős?
- Igen, de a felesége Ausztráliában van. Miért?
- Csak támadt egy ötletem. Folytasd, Arthur. - Hsi pedig folytatta:
- Aztán ott van a fejlesztési társaság finanszírozásának kérdése. Azt gondoltuk, hogy kiadnánk valamennyi törzsrészvényt és nem kumulatív osztalékjogú elsőbbségi részvényt. A Sino-American az előbbiek többségét venné meg, a közönség meg a másik fajtát. Maga meg MacWhirtle szintén a törzsrészvényekből vehetnének, még a piacra dobás előtt.
Juggins újra a homlokát ráncolta.
- Úgy emlékszem, van valami rendelkezés a nem kumulatív elsőbbségi részvények ellen, bár sosem értettem, miért.
Hsi megmagyarázta:
- Ezt a részvényt nem neveznénk nem kumulatívnak, valami fantázianevet adnánk neki, ami ugyanazt jelenti. Az ember eladja a nem kumulatív részvényeket a közönségnek, és megtartja a törzsrészvényeket. Egy év múlva az ember azt mondja az elsőbbségi részvényeseknek, a helyzet nagyon rossz, sem a törzs-, sem pedig a többi részvényre nem tud osztalékot fizetni. A következő évben pedig, hogy most már jobb a helyzet. Az elsőbbségi részvényesek megkapják a maguk szabályszerű hét százalékát, de csak arra az évre. Mi pedig megkapjuk a törzsrészvények osztalékát és a törzsrészvények tavaly ki nem fizetett osztalékát és az elsőbbségi részvények hétszázalékos osztalékát, amit az előző évben nem fizettünk ki. Csodálatos.
- Igen, értem - mondta Juggins -, most már értem, miért tiltja ezt a törvény, de gondolom, a modern pénzügyi életben szükség van ilyen fogásokra.
- Teljességgel - válaszolt Dowling.
- Igyekszem tisztességesen viselkedni. Néhány centauri roppant merev, több kárt okoznak, mint hasznot.
- Természetesen - válaszolt Dowling. - Gondolja, találkozhatnánk MacWhirtle-lel? Már úgy értem, társaságban.
Dowling tárcsázott a csuklótelefonján.
- Helen? Itt Baldwin… Igen, igen, maga az öreg politikai varázsló. Szabad vagy a jövő hétvégén?… Nem, nem egy buliról van szó… New Yorkban… Tudod, vinnék neked egy bozót, hogy kicsit illegesd előtte a habtestedet… Igen, igazi nagyfiú. De ugye érted, hogy a teljes diszkréció… Nem, én nem és kész! Már mondtam neked, hogy nagyon meg vagyok elégedve azzal az asszonnyal… az az igazság, hogy szeretem. Ez üzlet. Rendben. Szombaton látjuk egymást.
MacWhirtle centauri olyan volt, mint Juggins öregebb és kisebb kiadása. Bár modora még sokban emlékeztetett a meg nem fertőzött bozók merevségére, világos volt, hogy valamilyen nyomás alatt van.
- Üljön le! - ugatta. Dowling leült. MacWhirtle előrehajolt.
- Ha jól értettem, maga meg az a kínai, Hsi… készek arra, hogy Atlantic City Városfejlesztési Társaság részvényeket adjanak el nekem olcsóbban, mint a piac…
- Igen. Erről jut eszembe, barátom, Osborne visszakaphatná titkári állását?
- Miért? Mit tud maga Osbornról?
- Kirúgták, mert a mondat végéről lehagyta a ragot. Ha a részvények ára a piac…
A bozó pulykavörös lett.
- Azt teszem, amit… maga szemtelen…
A mondatot dühében nem tudta befejezni, Dowling meg gondolatban bokán rugdosta magát, hogy megszegte az aranyszabályt, és tréfálni akart egy bozóval.
MacWhirtle végre megnyugodott annyira, hogy részletesebben érdeklődjék a részvényekről. Dowling tovább mayarázott.
MacWhirtle mereven nézte a körmeit. Alig hallhatóan szólalt meg:
- Persze erőszakot is alkalmazhatnék, de meggyűlölne… - Észrevette hogy Dowling figyeli, és felordított:
- Ki innen! Nem akarom, hogy az emberek magánéletem…
Dowling bosszankodva ugyan, de el nem bátortalanítva állt fel, hogy távozzék. MacWhirtle rákiabált:
- Üljön le, maga ostoba szamár! Nem gondoltam komolyan. Elismerem, hogy szükségem van a pénzre. Szóval azt mondta…
Dowling a szállodából, ahol MacWhirtle-lel találkozott, gyalog ment a Penn állomásra. Négy óra múlt, a nap vagy éj egyetlen olyan órája, amikor New York utcái elhagyatottak. A MacWhirtle mutatta tárgyalókészség nem állt összhangban azzal a pénzügyi ártatlansággal, ami az igazi bozókat jellemzi.
A Nyugati 35. utca sarkán egy csoport férfi állt. Megismerte a kopók egyenruháját. Az egyik rendőr meglátta, elővette a pisztolyát, és tüzelt. Dowling beugrott egy pincelejáratba, és onnan kiabált fel:
- Mi az isten bajuk van maguknak?
A sötétben motyogás hallatszott. Egy mély hang szól bele a világba:
- Az első nyitott ablakba belelövünk. Mind feküdjenek vissza. - Aztán megjelent a hang forrása is, kövér testet vonszolt maga után.
A kopó Dowling arcába világított, és felkiáltott:
- Kutya legyek, ha ez nem Mr. Dowling, Philadelphia mediátora! Jöjjön elő, Mr. Dowling. Sajnálom, hogy az egyik fiú idegességében magára lőtt. Tudja, az egyik bozó nagyon is beszívott, és épp rajta segítettünk. Hát persze hogy nem akartuk, hogy ilyen állapotban lássa őket bárki is!
- Ha el is talált volna, azt még jobban sajnálná - morgott Dowling. Követte a kopót a sarokig. Hát igen, három nagyon is beteg bozót látott, és a sűrű alkoholbűz a betegség jellegéről is tájékoztatta.
Egy másik kopó ezt morogta:
- Szóval ezek a szuperemberek, akik sose mulatnak, mi? Ejnye-bejnye.
Az időjárásnak kitett gránit elporlad, de ehhez idő kell. Dowling, miközben segített Hsi hálóját szövögetni, rádöbbent, hogy kezd pocakosodni. Volt, aki még mindig "nagy jövőjű fiatalember"-ként emlegette, de anélkül, hogy a fiatalt túlságosan hangsúlyozta volna. A lánya már középiskolás volt. Egyáltalán nem örült, látván, hogy gyönyörű lesz. El kell majd rejtenie a bozók elől, akikkel állandó kapcsolatban állt.
Hsi panaszkodott:
- Ha még egypár bozót bele kell vennünk ebbe az űrkikötő üzletbe, a Sino-American legjobb, ha eladja amerikai érdekeltségeit, és visszamegy Kínába.
Dowling vigyorgott.
- De hát oda juttattuk őket, ahova akartuk, nem?
- Iiigen. Úgy követik a javaslatainkat, mint… mint a báránykák. De… - Dowling csuklóján felcsörgött a telefon. Juggins szólt bele rekedt hangon.
- Dowling! Szörnyű dolog történt! MacWhirtle épp most lőtte le Szolovjovot!
- Megölte?
- Igen.
Dowling füttyentett. Szolovjov egész Észak-Amerika adminisztrátora volt. Juggins folytatta
- Azon a lányon veszekedtek, tudja, azon a Helen Kistleren, akit maga mutatott be tavaly MacWhirtle-nek. A lányon veszekedtek.
- Most mi lesz?
- Nem tudom, de hogy egész Ausztrália a nyakunkra jön, az biztos. Felügyelőket fognak küldeni. Csak a jóisten tudja, mi mindent csinálnak majd.
- Ugyan - nyugtatgatta Dowling. - Csak az a fontos, hogy mind összetartsunk. Szóljon a többieknek is.
A nyakukra is jött egész Ausztrália. A Közép-atlanti Államokat egy héten belül elárasztották a merev, komor, arrogáns bozó felügyelők. A mindennapi emberek, akik megszokták, és lassan kevésbé gyűlölték uraikat, újra megkeményedtek, mikor látták, hogy az újságjaik teli vannak drasztikus rendeletekkel, melyeknek az a célja, hogy "megszigorítsák a hihetetlenül laza észak-amerikai erkölcsöket". "Részegítő italok abszolút prohibíciója." "Egyetlen férjezett nő se dolgozzék fizetett állásban." "Tilos a dohányzás nyilvános helyeken, ami vonatkozik az utcákra, szállókra, vendéglőkre… "
Baldwin Dowling elment Juggins munkahelyére. Philadelphia adminisztrátorának most már hatalmas irodája volt, olyan szőnyegekkel, amikbe szinte bokáig süllyed az ember. Juggins és öt másik helyi bozó a felügyelő, egy apró, zsémbes emberke előtt álltak.
- A többieket is hívassák ide - szűrte a fogai közül a szavakat az emberke, aki nyilvánvalóan azt hitte, hogy Dowling is centauri. A felügyelő folytatta a szónoklatát:
- És itt találom önöket, a vesztegetés és romlottság mocsarába süllyedve! Tea! Kávé! Dohány! Ital! Nők! Megvesztegetés! És maguk még centaurinak mondják magukat? Rohadt, mocskos szibarita vázak! Most pedig velem jönnek. Különgépen megyünk Ausztráliába, ahol bíróság elé állnak. Annyi korrupció és erkölcstelenség van a rovásukon, hogy ennyiért egy egész földrészt is fel lehetne kötni. Ne is törődjenek a csomagolással. Koporsón kívül másra úgysem lesz szükségük. Indulás!
Az ajtóhoz ment, és felrántotta. A hat kábult kinézetű bozó libasorban megindult kifelé. Gyermekkoruk szörnyű fegyelme még nem tűnt el.
Dowling Juggins szemébe nézett, aki tompán visszabámult rá. Dowling megszólalt:
- És hagyják, hogy ezt megússza?
- Hogy érti?
- Hiszen maga nagyobb nála.
Lassan megértette. Juggins szembefordult apró termetű kínzójával. A többi bozó is megállt és ránézett.
- Mi lesz? - kiáltotta az emberke. Úgy tűnt, egy pillanatra sem fordult meg a fejében a gondolat, hogy esetleg nem engedelmeskednek a parancsainak.
A hat másik elindult feléje. Először csodálkozott, aztán hitetlenkedett, feldühödött, és végül megijedt. A zsebéhez kapott. Elárasztotta a bozók hulláma. Egyetlen pisztolylövés hallatszott, aztán a bozók szétváltak. A felügyelőnek ellőtték a fél fejét.
- És most? - lihegte Juggins. - Mit csinálnak, ha ezt is meghallják? Hová mehetünk? Mi az?
"Az" a dühös tömeg hangja volt, amely elárasztotta az utcát, és azon egyetlen okból, hogy dühös volt, eltiport mindent, ami az útjába került.
A bozók lerohantak, Dowling meg utánuk.
Az épület bejáratánál egy tucat kopó állt tétlenül. A tömeg nem közeledett hozzájuk, bár a fegyverét egyik sem vette elő.
- Miért nem lőnek?! - kiáltott rá az egyik bozó a rendőrök parancsnokára. A kopó tüntetően ásított.
- Azért, hapsikám, mert minket ugyanúgy zavar, hogy nem dohányozhatunk nyilvános helyen, mint őket. - És ezzel hátat fordított a centaurinak.
A tömegnek csak ennyi bátorításra volt szüksége. Mire azonban a kapuhoz értek, a bozók már nem voltak ott. Úgy rohantak a hátsó kijárathoz, hogy csak úgy surrogott körülöttük a levegő.
Baldwin Dowling a tömeget óvatosan kikerülve, tárcsázott a csuklótelefonján.
- Hello, Arthur. Juggins és a barátai megölték a felügyelőt, és megléptek. Úgy látszik, sikerült kitörniük. Megpróbálom elérni New Yorkot, hátha ott is sikerül balhét keverni. Itt minden a feje tetején áll. Próbáld megtudni, Kínában mi a helyzet. Meg kell szerveznem Philly önálló kormányát. Hitted volna ezt, hapsikám?!
Dowling a New York-i hívásból megtudta, hogy ott is összecsődült a tömeg - pontosabban három tömeg is -, és a centaurik vagy elmenekültek, vagy meglincselték őket. Vezetőjük, New York új adminisztrátora hullarészeg volt, és így a döntő pillanatban nem tudott utasításokat adni… Sem a New York-i, sem a philadelphiai tömeget nem vezették nemes motívumok, nem akartak mindent feláldozni a szabadságukért. Azért lázadtak fel, mert megtiltották nyilvános helyen a dohányzást.
Az a négy ember, aki annyi évvel ezelőtt a philadelphiai Pennsylvania egyetemen összegyűlt Lechon professzor szobájában, most ismét itt volt. Fred Merrian napsütötte és izmos lett, meg egy kicsit szomorkás. A kezelés, amit a Lancaster táborban kapott, majdnem megölte, de végül is megedzette. Ő szólalt meg:
- A legutóbbi rádióhírek szerint a Második Helyőrségi Hadtest Oroszországon át vonul vissza.
- Eegen - mondta Dowling. - Mikor idevezényelték őket ellenünké Európából, Európa is fellázadt.
- Hát nem csodálatos? - kérdezte Merrian. - Az egész világ sokkal jobb és tisztességesebb lesz, ha egyszer megszabadultunk tőlük. - Az órájára nézett. - Rohannom kell. Minden régi ismerősöm belém akar csípni, hogy lássa, tényleg én vagyok-e.
Mikor elment, Tadeusz Lechon, aki mostanra egészen megöregedett, megszólalt:
- Nem akartam újra kiábrándítani. Tudjátok, milyen. Ez a világ nem lesz jobb és tisztességesebb. Ugyanolyan lesz, mint eddig, és a hozzátok hasonló gazemberek fogják irányítani.
- Ha megszabadulunk tőlük. Még mindig ők az urak Ausztráliában és Dél-Ázsia legnagyobb részén. Úgy látom, ez a háború évekig fog tartani. És ha a bozóktól megszabadulunk, akkor sok országban a kopók veszik át az uralmat, ami nem lesz sokkal jobb.
Arthur Hsi megkérdezte:
- Miért omlott ilyen könnyen össze az egész? Hiszen a múlt hónapban, mikor kezdődött, egy géppuskával szét lehetett volna kergetni az egész tömeget.
- A bozóknak nem volt elég bátorságuk - válaszolt Dowling -, a kopóknak meg nem volt kedvük. Így hát senki sem vette kézbe a géppuskát. De azért tényleg különös. Lechon professzor, miért győztek le minket húsz éve, és miért győztük le most mi őket, mikor ők legalább olyan erősek, mint voltak, mi pedig sokkal gyengébbek lettünk.
Lechon elmosolyodott.
- Tanulmányozzák a történelmet, uraim. Emlékeznek, ugyanez történt a spártaiakkal, mikor Epaminondasz legyőzte őket. Miért? Ők is harcos nép voltak. És mint ilyenek, alkalmatlanok arra, hogy civilizált emberek között éljenek. A civilizált emberek többé-kevésbé mindig korruptak. A harcos népre a merev fegyelem és az embertelenül magasrendű viselkedési norma jellemző. Amíg egymás között maradnak, legyőzhetetlenek. De ha civilizált emberekkel kerülnek kapcsolatba, megfertőződnek.
Ha egy népet ismeretlen betegség támad meg, az áldozatok száma óriási, hiszen nem immunisak. Mi, mivel eleve korruptak vagyunk egy kissé, egyben immunisak is vagyunk a korrupcióval szemben, éppen úgy, mintha valamilyen kórokozók terjesztette betegség lenne. A centauriknak nem volt meg ez a védettségük, mikor a kísértéssel szembekerültek, éppen a miénknél magasabb erkölcsi színvonaluk miatt estek sokkal mélyebbre.
Ugyanez történt a spártaiakkal is. Mikor a kormányuk felszólította őket, hogy induljanak harcba, és védjék meg a világ feletti uralmukat, a legtöbben túlságosan el voltak foglalva a civilizált emberektől való harácsolással ahhoz, hogy engedelmeskedjenek. A centauri kormányzat így ott állt a világ leghatalmasabb katonai gépezetével, de csak a töredékével azoknak, akikre a megindításhoz szükség lett volna. És a behívottak közül sokat elrothasztott a sok kicsapongás, vagy megbízhatatlan kopók voltak, akiknek uraik iránti hűsége megvetéssé változott.
Arisztotelész mondott erről valamit a Politikájában. Ha jól emlékszem, az idézet valahogy így szólt:
"A katonai államok rendszerint csak addig maradhatnak fönn, amíg háborút viselnek, és ahogy győzelmeik sorának vége szakad, összeomlanak. Békében acéljuk megrozsdásodik; a felelős pedig a társadalmi rendszer, mely nem tanítja meg katonáit, mit kezdjenek az életükkel, ha nincsenek szolgálatban."
Ez persze nem hozza vissza azokat, akiket a centaurik megöltek, és nem adja vissza a megvakítottak szeme világát. Arisztotelész kijelentése, még ha igaz is, nem ok az elégedettségre. Kemény időknek nézünk elébe.
A hozzám hasonló történész számára viszont érdekes, hosszabb távon. És valami módon megnyugtat, hogy fajtám hibái, bármilyen elitélendők legyenek is, valamilyen védettséget biztosítanak.
Tanulmányozzák a történelmet, uraim. A dallam mindig más, de a hangjegyek, mint egyszer megjegyeztem, mindig azonosak.
Damokos Katalin fordítása