L. G. Ballard - Mindent a fogyasztóért
- A hirdetőtáblák, doktor! Látta a hirdetőtáblákat?
Dr. Franklin ingerülten összevonta szemöldökét, és gyorsabbra fogta lépteit. Lesietett a kórház lépcsőjén, a parkolóhely felé. Ahogy egy másodpercre oldalt pillantott, a szeme sarkából meglátott egy vézna, elhanyagolt külsejű fiatalembert, ócska szandálban, koszos farmerban. Vadul integetett neki a kocsifelhajtó túlsó oldaláról, azután nekiiramodott, mert észrevette, hogy Franklin szökni igyekszik előle.
- Dr. Franklin! A hirdetőtáblák!
Franklin leszegte fejét, és kikerült egy idősebb házaspárt, akik lassú léptekkel közeledtek a járóbeteg-rendelő felé. Franklin kocsija még vagy százméternyire volt. Fáradt volt, nem akarózott rohannia. Megvárta hát, míg a fiatalember utoléri.
- Na mi van, Hathaway, ezúttal mit talált ki? - kérdezte ingerülten. - Elegem van belőle, hogy egész nap itt lógjon.
Hathaway lihegve megállt az orvos előtt; kusza fekete haja mint valami ellenző borult a szemére. Karomszerű ujjaival beletúrt, aztán űzött mosoly tűnt fel az arcán. Láthatólag örült, hogy meglátta Franklint, és nem vett róla tudomást, hogy az orvosnak egyáltalán nincs ínyére ez a találkozás.
- Már az este próbáltam elérni, doktor, de a felesége mindig leteszi a kagylót, ha meghallja a hangomat - magyarázta, de sértődöttségnek nyoma sem volt a hangjában; mint aki már réges-rég megszokta az efféle bánásmódot. - A klinikára meg nem akartam bemeni. - A sövény elrejtette őket a kórháziroda ablakai elől, de Franklin rendszeres találkozgatása Hathaway-jel meg a fiatalember őrjöngő kiáltozása nem volt újdonság, és a klinikai dolgozók gúnyolódásának már régi céltáblája volt.
- Én megértem, hogy… - szólalt meg Franklin, de Hathaway közbevágott.
- Tudom, mit akar mondani, doktor, de ez most nem fontos. Ide hallgasson! Már építik az első óriás hirdetőtáblát. Harminc méternél is magasabb, kint áll épp a város határában, az egyik autópálya-csatlakozásnál. Nemsokára valamennyi befutó utat telerakják.
- Az a maga baja, hogy túlságosan sokat gondolkodik - mondta Franklin. - Már hetek óta ezekről a hirdetőtáblákról locsog. Mondja, látott is valamit ezeken a táblákon?
Hathaway ingerülten leszakított egy marék levelet a sövényről. Dühítette ez a cinizmus.
- Dehogyis láttam, hisz épp ez a lényeg, doktor. - Halkabbra fogta a hangját, mert néhány ápolónő sietett arra. Gyanakodva figyelték a szemük sarkából. - A szerelőbrigád éjjel megint kint volt, hatalmas kábeleket fektettek le. Hazafelé menet megláthatja. Majdnem kész az egész.
- Útjelző táblák - magyarázta türelmesen Franklin. - Még nem készült el egészen a becsatlakozás. Hathaway, az ég szerelmére, nyugodjék már meg. Gondoljon Dorára meg a kicsire.
- De hiszen szüntelenül csak rájuk gondolok! - Hathaway hangja már-már visításba csapott. - Az a kábel 40000 voltos áramhoz való, doktor. És teherautószámra hordják ki a fém épületállványt. Holnap felállítják városszerte a táblákat, s a fele égboltot eltakarják! Mit gondol, mi lesz ezek után fél év múlva Dorával? Meg kell őket fékeznünk, doktor, amíg agyunkat is el nem tranzisztorizálják!
Franklint kihozta a sodrából Hathaway fegyelmezetlen kiáltozása. Szinte még az irányérzéket is elvesztette, és tehetetlenül jártatta fel-alá tekintetét a kocsitengeren, de nem találta a magáét.
- Hathaway, nem vesztegethetem itt magával az időmet. Higgye el, sürgősen pszichiáterhez kell fordulnia, már egészen eluralkodott magán ez a képzelgés.
Hathaway tiltakozni próbált, de Franklin ellentmondást, nem tűrően felemelte a kezét.
- Ide hallgasson. Utoljára mondom: ha csak egyetlen ilyen új hirdetőtáblát mutat nekem, és bebizonyítja, hogy ultrarövid technikával tudatalatti parancsokat sugároz, én magam megyek el magával a rendőrségre. De egy szikra bizonyítéka nincs, és ezt maga is nagyon jól tudja. Az ultrarövid, tudatalatti reklámot harminc esztendeje törvényileg betiltották, és a törvényt azóta sem vonták vissza. Különben is igen kezdetleges volt a technika, és csak szórványos eredményeket értek el vele. Képtelenség, amit maga állít: hogy óriási összeesküvéssel van dolgunk, azért állítják fel ezrével ezeket a hirdetőtáblákat. Egyszerűen képtelenség.
- Na jó, doktor. - Hathaway az egyik kocsi hűtőjének dőlt. Lecsillapodott; közönyösen, már-már szinte derűsen nézte Franklint. - No, mi a baj? Nem találja a kocsiját?
- Mert a maga eszeveszett kiabálása egészen összezavart! - förmedt rá az orvos. Elővette slusszkulcsát, leolvasta a címkéjéről a rendszámot: - NYN 299-566-367-21; nem látja valahol?
Hathaway, fél lábával a lökhárítón, lustán körülnézett az ezernyi kocsi négyszögén.
- Nehéz, mi? Hiszen mind egyforma, még a színük is! Harminc éve, még vagy tízféle gyártmány volt, mindegyik tucatnyi színben.
Franklin végre meglelte a kocsiját, és elindult feléje.
- Hatvan éve pedig százféle. Na és? A szabványosítás csökkenti az előállítási költséget, következésképpen le lehet szállítani a fogyasztói árat.
Hathaway a kocsi tetején dobolt.
- Csakhogy ezek a kocsik nem is olyan olcsók, doktor. Ha a kereseti viszonyokhoz hasonlítja a harminc évvel ezelőtti kocsiárakat, mindjárt kiderül, hogy a maiak körülbelül negyven százalékkal drágábbak. Márpedig ha egyetlen márkát gyártanak, az ember azt várná, hogy a fogyasztói ár lényegesen csökken, nem az ellenkezőjét.
- Lehet - mondta Franklin, és kinyitotta a kocsi ajtaját. - De a mai kocsi műszakilag lényegesen fejlettebb. Könnyebb, tartósabb, biztonságosabb.
Hathaway hitetlenkedve rázta a fejét.
- Torkig vagyok vele. Egy márka, egy modell, egy szín, évről évre ugyanaz. - Mocskos ujját végighúzta a szélvédőn. - Ez már megint új, igaz, doktor? Hova lett a régi, hisz csak három hónapja vette!
- Betudták az új kocsi árába - közötte Franklin, és begyújtotta a motort. - Ha valaha is lett volna pénze, tudná, hogy így a leggazdaságosabb a kocsitartás. Nem kell addig furikázni azzal az autóval, míg szét nem esik. De mással is így van: tévékészülékkel, mosógéppel, hűtőszekrénnyel. Csakhogy maga nem ismeri ezt a problémát, mert magának semmije sincs.
Hathaway nem vette zokon a fitymáló megjegyzést. Franklin ablakába könyökölt.
- Igaza van, doktor, semmim sincs… de legalább van időm gondolkodni. Nem dolgozom napi tizenkét órát, hogy kifizessem azt a sok holmit, amit használni úgysem tudok, mert pillanatokon belül elavul.
Intett, amikor Franklin kifarolt a többi kocsi közül, aztán belekiabált a kipufogó lármájába:
- Csukott szemmel vezessen, doktor!
Hazafelé Franklin óvatosan a négysávos út külső sávjában vezetett. Mint rendesen, most is levertség fogta el a Hathawayjel folytatott eszmecsere után. Ráébredt, hogy tudat alatt irigyli Hathaway felelőtlen életformáját. Igaz, az autósztráda magaspályája árnyékában és fülsértő lármájában nyomorog a hideg, vizes odúban; igaz, a felesége házsártos, és a gyereke beteges; igaz: szüntelenül zaklatja a háziúr meg a szupermarket hiteligazgatója - Hathaway mégis megőrizte szabadságát. Nem vállal semmiféle felelősséget, nem tartozik tehát elfogadni, amit a társadalom diktál. Igaz, szüntelenül képzelgés gyötri - most éppen a tudatalatti reklám a bogara.
A szabadságnak fontos ismérve, hogy az ember képes legyen ösztönzésekre reagálni, ha mégoly ésszerűtlenül is. Franklin szabadsága azonban már csak nyomokban létezett, élesen körülhatárolta rengeteg kötelezettsége - háromféle jelzálog a házán, kötelező koktél- és tévépartik, a szombat délutánját elrabló magánrendelés, amelynek keresetéből fizette a részletet a millió háztartási gépért, a ruhákért, a tavalyi, tavalyelőtti, ki tudja, milyen régi nyári utazásokért. Jóformán már nem is volt más szabad ideje, mint amikor hazafelé hajtott a klinikáról.
Azt azonban meg kell hagyni hogy az autóutak pompásak. Sok mindent lehet kritizálni a fennálló társadalomban, de az útépítéshez értenek, annyi szent. Nyolc-, tíz-, tizenkét sávos gyorsforgalmi utak hálózzák be a kontinenst, kereszteződnek fent, lent, öblösödnek gigászi parkolóhelyekké a városközpontokban, vagy darabokra szabdalják a hatalmas külvárosokat a bevásárlóközpontok köré terülő több holdas parkolószegélyekkel. Az autóutak és a parkolóhelyek együttesen az ország területének több mint egyharmadát foglalták el, ez az arány a nagyvárósok közelében magasabb volt. A régi városokat óriási, vakító absztrakt szoboralkotásként fogták körül a kereszteződések, felsőpályák, alul- és felüljáró-rendszerek, de még így is elkerülhetetlen volt olykor a torlódás.
Franklin munkahelye tizenhat kilométerre volt a házától, de negyven kilométert kellett autóznia, hogy hazaérjen, kétszer annyit, mint mielőtt az új gyorsforgalmi út elkészült. A többlettávolság abból adódott, hogy most három irdatlan, négyszeres keresztezésen kellett áthajtania. Új városok szökkentek ki a földből, az autópályát szegélyező motelok, kávézók, autósbazárok voltak a magvai mindegyiknek. Amint csak kitűztek egy becsatlakozást, már valóságos bódéváros keletkezett, benzinkutak nőttek ki a földből, elektromos jelzőtáblák dzsungelében.
Tolongtak körülötte a kocsik, tódultak a külvárosok felé. Az autó egyenletes irama elringatta Franklin idegeit. Sikerült besorolnia a következő sávba. Ahogy hatvan kilométerről nyolcvanra fokozta a sebességet, fülsértően felcsikorogtak a kerekek, a kocsi is belerázkódott. Hivatalosan a megfelelő sáv használatát volt hivatva elősegíteni az a tény, hogy az utat apró gumiszögekkel verték ki, s ezek minden egyes sávban nagyobb térközben helyezkedtek el, hogy a sebességfokozást a gumikerekek automatikusan jelezzék. Ha valaki nem a sávnak megfelelő sebességgel hajtott, néhány, másodperc múlva már elviselhetetlenné fokozódott a csikorgás, és megsínylette a kocsi meg az abroncs is.
Amikor a gumiszögek lekoptak, újakat vertek az útba, de ezúttal más mintázattal, a legújabb kocsikerékmárka futófelületének megfelelően, úgyhogy valamennyi kocsin ki kellett cserélni az abroncsokat, miáltal gyorsabbá és biztonságosabbá vált a közlekedés a gyorsforgalmi úton. Ezenkívül fokozódott az autó- és abroncsgyárosok jövedelme, mert a hathónaposnál idősebb kocsik jórészt tönkrementek a szüntelen rázkódásban, ez azonban kívánatos volt, mert a kocsik gyorsabban cserélődtek, ezáltal csökkent az előállítási költség, gyakrabban lehetett újabb modelleket bevezetni, és az utak is megszabadultak a veszedelmes járművektől.
Vagy négyszáz méternyire, az első útkeresztezés felhajtójánál lassult a forgalom áradata. Óriás rendőrségi táblák tudatták: “Vigyázz! Sáv lezárva!" és: "Sebességet 15 km-rel csökkenteni". Franklin megpróbált visszakerülni az előző sávba, de az autók között egy ujjnyi hézag sem volt. Kocsija megremegett, vibrált, hogy a gerince is belerázkódott. Franklin összeszorította fogát, és minden igyekezetével fegyelmezte magát, hogy ne tülköljön. Körülötte már nemigen akadtak ennyire higgadt vezetők; reszkettek, hörögtek a kocsik, sikoltoztak a kürtök. Az útadó olyan éktelenül magas volt, a jövedelem harminc százaléka (a jövedelmi adó ezzel szemben alig két százalék), hogy ha az autópályán bármiféle torlódás támadt, nyomban kormányvizsgálatot indítottak. Az útügy a legfontosabb minisztériumok hatáskörébe tartozott.
A felhajtó közvetlen közelében lezártak néhány sávot; szerelőbrigád dolgozott ugyanis az egyik járdaszigeten - óriási fémtáblát állítottak fel. Az elkerített területen nyüzsögtek a földmérők, szerelők, mérnökök. Franklin úgy vélte, ez az a tábla, amelynek a szállítását előző este Hathaway végignézte. Ő ott lakott ugyanis az egyik rozoga tákolmányban, a közeli felsőpálya körül elszaporodott bódérengetegben. Itt olcsó volt a lakbér, a benzinkutak személyzete lakott itt, pincérnők, vándormunkások.
A tábla irdatlan nagy volt, legalább harminc méter magas, és súlyos, homorú rácsozatot szereltek rá, olyasfélét, mint a radarernyő. A tábla lábai egy sor betonkeszonban gyökereztek, s az építmény magasra emelkedett a feljárók középpontjában, kilométerekről jól láthatóan. Franklin a rácsozatra sandított: kábelek vezettek transzformátorokból, fel egészen a táblát borító fémhuzaltömkelegig. A legfelső rúdon már kigyúlt egy vörös lámpa, figyelmeztetőül a repülőgépeknek. Nyilván a kelet felé tizenöt kilométerre fekvő városi repülőtér leszállópályájához tartozik a tábla - gondolta Franklin.
Három perc múlva, amikor a következő keresztezés előtti egyenes útszakaszon gyorsított, az égen egyszer csak elébe magasodott a második óriás tábla.
Franklin átsorolt a hatvan kilométeres sávba, és kényelmetlen érzéssel figyelte, amint a második tábla irdatlan tömege eltűnik a visszapillantó tükörből. A rácsokat borító dróttekercsekből nem rajzolódott ki sem betű, sem ábra, de Hathaway intő szava azért ott csengett a fülében. Nem tudta volna megmondani, miért, de most már bizonyos volt benne, hogy a tábláknak semmi közük a leszállópálya jelzésrendszeréhez. Egyik sem állt a fő repülőgéppályák vonalában. Drága mulatság lehetett felállítani ezeket a monstrumokat a gyorsforgalmi út kellős közepén - a második bonyolult lábazaton állt a keskeny szigeten -, tehát nyilvánvaló, hogy valamiképpen a forgalom áradatához van közük.
Kétszáz méternyire út menti autósáruház állt. Franklinnak hirtelen eszébe jutott, hogy cigarettára van szüksége. A kocsit a bejárati felhajtórámpához irányította, aztán besorolt a lassan haladó kocsisorba, az önkiszolgáló pult előtt. Tele volt kocsival az áruház, mind az öt sorban fáradt férfiak görnyedtek a kormánykerék fölé.
Franklin bedobta az érméket (papírpénz már nem volt forgalomban, az automaták nem tudtak vele mit kezdeni), és elvette a nyílásban felbukkanó cigarettakartont. Ezt az egyetlen cigarettafajtát gyártották - a csomagolásban is csak annyi különbség volt, hogy kapható volt kedvezményes, családi óriás karton is. Franklin továbbhajtott, és közben kinyitotta a kesztyűtartót.
Odabent már három érintetlen karton cigaretta hevert.
Átható halszag terjengett a házban, amikor hazaért - a konyhai tűzhely árasztotta. Franklin undorodó fintort vágott, levette kabátját, letette kalapját, aztán bement. Felesége a nappaliban kuporgott, a tévékészülék előtt. A bemondó számokat diktált, Judith blokkra körmölte, s időnként megeresztett egy halk káromkodást.
- Micsoda zagyvaság! - kiáltott fel végül. - Olyan gyorsan beszélt, hogy alig tudtam valamit leírni.
- Valószínűleg szándékosan - mondta Franklin. - Újfajta sorsjáték?
Judith arcon csókolta, és diszkréten elrejtette a cigarettavégekkel, cukorkapapírral tele hamutartót.
- Szervusz, drágám, sajnálom, hogy nem vártalak egy pohár valamivel. Elkezdődött ugyanis az új Alkalmi Totó, egy egész csomó árut ajánlanak kilencvenszázalékos engedménnyel, ha az ember a megfelelő bevásárlási övezetben van, és a megfelelő sorozatszámokat húzta. Rémesen bonyolult.
- Nem hangzik rosszul. Nyertél valamit?
Judith a papírra pillantott.
- Nem tudom egész biztosan, de azt hiszem, egy grillsütőt. De még ma este nyolcig át kell venni. És már fél nyolc.
- Akkor le kell mondanunk róla. Fáradt vagyok, édesem. És éhes. - Judith tiltakozni próbált, de Franklin határozott hangon hozzátette - Egyébként nincs szükségünk új grillsütőre. A mostanit két hónapja vettük. Még csak nem is hoztak ki új modellt.
- De édesem, hát nem érted, sokkal olcsóbb, ha mindig újat veszünk. A régit egy éven belül úgyis kicserélnénk, betudják az árba, hisz ilyen feltétellel vásároltuk, és így legalább húsz dollárt megtakarítunk. Ez az Alkalmi Totó nem puszta trükk, hidd el. Én tudom, itt ülök egész nap a tévé előtt. - Ingerültség bujkált a hangjában, de Franklin nem hagyta magát.
- Oké, veszítünk rajta húsz dollárt. Megéri. - Mielőtt a felesége közbevághatott volna, folytatta: - Különben is le merem fogadni, hogy rosszul jegyezted fel a számokat. - Az asszony vállat vont, és a bárhoz lépett. Franklin utánaszólt: - Tisztán kérem. Látom, hagyományos vacsoránk lesz.
- Az is kell néha, édesem. Nem élhetünk állandóan tápételen. Nincs benne se fehérje, se vitamin. Hisz magad mondod mindig, hogy miért nem követjük az egykoriak példáját, akik mást sem ettek, csak hagyományos ételt.
- Jó, jó, csak ne lenne olyan pocsék szaga. - Franklin hátradőlt, kezében a whiskyspohárral, és kibámult a sötétedő látóhatárra.
Vagy négyszáz méternyire, az egyik szomszédos szupermarket teteje fölött öt vörös lámpa világított. Ahogy az Alkalmi Totózók kocsijainak reflektorfénye sorra végigsöpört az épület homlokzatán, Franklin meglátta az óriás tábla szögletes tömegének égre rajzolódó körvonalát.
- Judith! - Kiment a konyhába, és az ablakhoz húzta az asszonyt. - Nézd csak azt a táblát, ott a szupermarket mögött. Mikor állították fel?
- Fogalmam sincs. - Judith fürkésző pillantást vetett a férjére. - Miért izgat annyira, Robert? Biztosan a repülőtérhez van valami köze.
Franklin elgondolkodva bámult a tábla sötét tömegére.
- Igen, mindenki azt hiszi.
Megfontoltan kiöntötte poharából a maradék whiskyt a mosogatóba.
Másnap reggel hét órakor Franklin beállt a szupermarket parkolóövezetébe, gondosan elővette valamennyi aprópénzét, és berakta a kesztyűtartóba. A szupermarketben már nagy volt a nyüzsgés; harminc csapóajtón tódultak a vásárlók. Amióta bevezették a "Huszonnégy órás vásárlónap"-ot, a bevásárlóközpont éjjel-nappal üzemelt. A vevők többsége részletre vásárolt; háziasszonyok kötelezték magukat iszonyú élelmiszer-mennyiségek, rengeteg ruházati cikk és háztartási gép átvételére, mindent lényegesen leszállított áron, úgyhogy kénytelenek voltak egész nap szüntelenül egyik szupermarkettől a másikig vezetni, vadul igyekeztek lépést tartani a beszerzési programjukkal, és vigyázni is közben, hogy ki ne szaladjon a markukból a legfrissebb alkalmi vétel.
Sok asszony brigádba tömörült; ahogy Franklin a bejárat felé tartott, egy falka háziasszony épp a kocsija felé rohant, fizetési szelvényüket a táskájukba dugták, és vadul hadonásztak. A következő pillanatban a kocsikaraván már kikanyarodott a parkolóból, és száguldott a következő szupermarket felé.
A bejárat fölött jókora neontábla tudatta, hogy - az előző napi forgalom arányában - az aznapi árengedmény mindössze öt százalék. A legmagasabb engedményt - sokszor huszonöt százalékot is kitett - az új lakótelepek érték el, ahol többnyire fiatal kishivatalnok házaspárok éltek. Ott a vásárlás erőteljes társadalmi ösztönzést kapott, mindenki áhítozott "a környék legtöbbet költő fogyasztója" cím után, és az ösztönzésben nem csekély része volt annak a módszernek is, hogy valamennyi vásárló nevét és az általa elköltött összeget a szupermarket előcsarnokában hatalmas neon hirdetőtábla közölte. Minél többet költ egy vásárló, annál nagyobb kedvezményhez jut a többi vevő. A legkevesebbet fogyasztó vevőket pedig valósággal társadalom elleni bűnözőnek tekintik, akik a más kárán akarják megszedni magukat.
Franklinék környékén ez az eljárás szerencsére még nem honosodott meg. Nem mintha a diplomások meg a feleségeik fegyelmezettebb fogyasztók lettek volna - hanem a magasabb jövedelmük révén módjukban állt költségesebb kedvezmény-programokba bekapcsolódni a nagyváros nagyáruházaiban.
A bejárattól tíz méterre Franklin megállt, és felnézett a parkolóhely szegélyén felállított irdatlan fémtáblára. Ellentétben a többi jelzőtáblával, hirdetőfallal, amely mindenfelé ezrével volt látható, ezt meg sem kísérelték csinosítani, még csak nem is igyekeztek elrejteni a terjedelmes acélhálózat csupasz négyszögét. Kábelek tekergőztek a két oldalán, a parkolóhely betonját pedig hosszú sebhely szelte át, ahol a kábeleket lefektették.
Franklin tovább-ballagott, azután a táblától vagy tizenöt méternyire megtorpant, és sarkon fordult, mert rájött, hogy elkésik a kórházból, és szüksége van egy karton cigarettára. Tompa, de jól hallható zümmögés sugárzott a tábla alatti transzformátorból, egyre halkabban, ahogy visszafelé közeledett a szupermarkethez.
Az előcsarnokban felállított automatákhoz érve Franklin a zsebébe nyúlt érmékért, azután füttyentett egyet, mert eszébe jutott, hogy szándékosan kiürítette az imént a zsebeit.
- A ravaszdi! - mondta fennhangon. Két vásárló rámeredt. Franklin nem akart egyenesen. a táblára nézni, csak a tükörképét figyelte az egyik üvegajtóban, úgyhogy tükörírással foghatott csak fel mindenféle ultrarövid hirdetést.
Esküdni mert volna rá, hogy kétféle parancsot is kapott: "Hagyja a helyet szabadon" és "Vegyen cigarettát". Akik rendszerint a szupermarketet övező parkolószegély szélén álltak meg, most elkerülték a bekerített területet, a kocsik vagy tizenöt méteres félkörívet írtak le körülötte.
Franklin az előcsarnokot söprögető boltiszolgához fordult.
- Miféle tábla az ott?
Az ember a söprűjére támaszkodott, és bambán felbámult a táblára.
- Mittomén - mondta. - Biztos a repülőtérhez tartozik. - Szája sarkában majdnem új cigaretta fityegett, de jobb keze máris öntudatlanul a farzsebe felé tapogatózott, és kihúzott egy csomaggal. Már a hüvelykujja körmén kopogtatta szórakozottan a második cigarettát, amikor Franklin odébbállt.
Aki csak belépett a szupermarketbe, cigarettát vásárolt.
Franklin némán haladt a hatvan kilométeres sávban, és fokozódó érdeklődéssel vette szemügyre a környező tájat. Rendszerint nagyon is fáradt volt, vagy túlságosan lekötötték a gondolatai, úgyhogy csak a vezetésre gondolt, most azonban módszeresen vizsgálta a gyorsforgalmi utat, és fokozottabb figyelmet szentelt az út menti kis kávézóknak, nem látja-e ott is az új hirdetőtáblák kisebb kiadását. Változatos neonreklámok díszelegtek ajtón, ablakon, de mind ártalmatlannak látszott, úgyhogy Franklin ezentúl csak a gyorsforgalmi út nyílt szakaszai mentén felállított nagyobb táblákat fürkészte. Sokuk meghaladta a háromemeletes házak magasságát is, bonyolult, háromdimenziós szerkentyűk voltak, amelyeken fényes bőrű, óriás háziasszonyok elektromos szeme-foga villogott, ahogy eszményi konyhájukban tettek-vettek, és neonfény villant a mosolyukból.
A gyorsforgalmi út kétoldalán szeméttelep húzódott, csupa kocsi meg teherautó, mosógépek és hűtőszekrények, mind tökéletesen jó állapotban, de kivetette őket a kedvezményes modellek szüntelenül áradó, új meg új hulláma. Ép krómozásuk imitt-amott fakult csak meg, a fémtesteken megvillant a napfény. A nagyváros közelében a szaporán sorjázó hirdetőtáblák elrejtették szem elől a szemétre vetetteket, de ahogy a keresztezésekhez közeledve Franklin le-lelassított, minduntalan fel-felvillant egy-egy óriás fémpiramis, mint holmi elfeledett eldorádó szemétdombja.
Aznap este, amint lejött a kórház lépcsőjén, Hathaway már várt rá. Franklin intett neki, hogy kövesse, azután gyorsan a kocsijához lépett.
- Mi baj van, doktor? - kérdezte Hathaway, ahogy Franklin feltekerte az ablakot, és körülpillantott a parkoló autók tengerén. - Üldözik talán?
Franklin komoran felnevetett.
- Nem tudom. Remélem, nem, de ha igaz, amit maga állít, akkor már azon sem csodálkoznék.
Hathaway elnevette magát. Hátradőlt, térdét a műszerfalnak támasztotta.
- Szóval mégiscsak látott valamit, doktor.
- Nos, még nem vagyok benne egészen bizonyos, de nincs kizárva, hogy igaza volt. Ma reggel a Fairlawne-szupermarketben… - Elhallgatott. Nem volt kellemes az irdatlan üres hirdetőtáblára gondolni, meg arra, hogy milyen hirtelen fordult meg, és tért vissza a szupermarketbe. Elmesélte, mi történt.
Hathaway lassan bólintott.
- Láttam azt a táblát. Nagy; de még ennél is nagyobbakat állítanak fel. Méghozzá mindenhol. Az egész városban. Mit szándékozik tenni, doktor?
Franklin megmarkolta a kormányt. Hathaway alig leplezett káröröme ingerelte.
- Természetesen semmit. Az ördögbe is, hisz lehet, hogy csak autoszuggesztió, hogy maga tett bogarat a fülembe…
Hathaway felegyenesedett ültében. Elszánt kifejezés telepedett az arcára.
- Ne beszéljen képtelenségeket, doktor! Ha nem hisz a tulajdon érzékeinek, miféle esélye maradt még? Megszállják az agyát, ha nem védekezik! Most kell cselekednünk, míg meg nem bénultunk valamennyien!
Franklin fáradtan felemelte a kezét.
- Egy pillanat. Tegyük fel, hogy csakugyan mindenhol állítanak fel ilyen táblákat; mi lenne mégis a céljuk? Függetlenül attól, hogy iszonyatos mennyiségű tőkét elpazarolnak a milliónyi hirdetésre, reklámtáblára, a szabad vásárlóerő nyilván elenyészően csekély. A jelenlegi jelzálog és részletvásárlási rendszer az elkövetkező fél évszázadot leköti, úgyhogy nemigen marad már egyéb. Nagyobb szabású kereskedelmi hadviselés katasztrofális lenne.
- Úgy bizony, doktor - bólintott egykedvűen Hathaway. - Csak egyvalamit ne felejtsen el. Miből származhat a többlet-vásárlóerő? A termelés hatalmas megnöveléséből. Máris felemelték a tizenkét órás munkanapot tizennégy órásra. A város körül jó néhány üzemben már vasárnap is dolgoznak. Képzelje csak el, doktor hétnapos munkahét, mindenkinek legalább három állással.
Franklin a fejét rázta.
- Ebbe az emberek sosem mennek bele.
- Dehogyisnem. Az elmúlt huszonöt esztendő alatt a termelt javak mennyisége ötven százalékkal nőtt, de ugyanilyen arányban a munkaóráké is. Végső soron valamennyien huszonnégy órát fogunk dolgozni, és huszonnégy órát fogunk vásárolni naponta, heti hét napon át. Senki sem mer ellentmondani. Gondolja csak el, mit jelentene egy hirtelen pangás - milliónyi munkanélküli, mindenkinek rengeteg szabad ideje, amivel nem tud mit kezdeni. Szabad idő, igazi szabad idő… nemcsak arra való, hogy vásárolni lehessen. - Megragadta Franklin vállát. - Nos, doktor, hajlandó szövetkezni velem?
Franklin elhúzódott. Nyolcszáz méternyire, félig elrejtve a kórbonctani épület háromemeletes tömbje mögött, kilátszott egy újabb óriás tábla felső része; még akkor is munkásak mászkáltak a tartógerendáin. A város fölött vezető légi utat elterelték a klinika közeléből, a táblának tehát semmiféle kapcsolata nem lehetett a légi közlekedéssel.
- Nem tiltották be az ultrarövid reklámot? Mit szólnak ehhez a szakszervezetek?
- Félnek a válságtól. Ismeri az új gazdasági dogmákat. Ha a termelés nem növekszik rendszeresen öt százalékkal, a gazdaság stagnál. Tíz évvel ezelőtt gazdaságosabb üzemszervezéssel még lehetett emelni a teljesítményt, de ma már csak egy megoldás maradt. A többletmunka. A kellő indítékot pedig megadja a megnövekedett fogyasztás és az ultrarövid reklám.
- Mit akar csinálni?
- Csak akkor mondhatom meg, ha maga is vállalja a felelősséget, doktor.
- Kissé fantasztikusan hangzik - állapította meg Franklin. - Szélmalomharc. Csakhogy ezeket a holmikat nem lehet egy szál fejszével ledönteni.
- Nem is akarom. - Hathaway egyszer csak feladta. Kinyitotta az ajtót. - Ne sokat halogassa a dolgot, doktor. Szánja el magát. Amíg még használható az agya. - Intett, és már ott sem volt.
Hazafelé menet Franklin hitetlensége visszatért. Képtelenségnek látszott az összeesküvés gondolata, holott a gazdasági érvek nagyon is kézenfekvőek. Mint rendesen - gondolta -, a csalétekben, amit Hathaway meglengetett az orra előtt, akad horog is - a vasárnapi munka. Az ő munkaideje is kiterjedt már a vasárnap délelőttre, üzemorvosi rendelést tartott ugyanis az egyik vasárnap is dolgozó autógyárban. De nem haragudott, amiért megkurtították amúgy is kevéske szabad idejét. Inkább örült, méghozzá egyetlenegy okból - szüksége volt a pluszkeresetre.
Végignézett a szaporán hazafelé igyekvő kocsik fölött, és észrevette, hogy legkevesebb tucatnyi óriás hirdetőtáblát emeltek a gyorsforgalmi út mentén. Mint Hathaway mondta, mindenhol szaporodnak; úgy magasodnak a lakótelepek szupermarketjei körül, mint megannyi rozsdás fémvitorla.
Judithot a konyhában találta; a tűzhely fölé szerelt minivizort nézte. Franklin átmászott egy jókora kartondobozon - még ki sem nyitották -, mely eltorlaszolta az ajtót, s arcon csókolta feleségét, aki közben egyre firkálta a számokat a blokkjára. Kellemes sültcsirke-illat lengedezett - illetve zselatin műcsirke mesterséges illata, amely mentes volt mindenféle fertőző és tápláló tulajdonságtól -, úgyhogy ez némiképp enyhítette Franklin ingerültségét, amiért a felesége nem hagyott fel az Alkalmi Totóval.
Franklin megbökdöste a lábával a kartondobozt.
- Hát ez mi?
- Fogalmam sincs, édes, valamit mindig küldenek. Már nem is tudok lépést tartani. - A tűzhely üvegajtaján bekukkantott a csirkére: kedvezményes családi hatkilós, akkora, mint egy pulyka, elegánsan formált lába, szárnya, irdatlan melle, amelynek jó részét eldobják vacsora után (mostanában már nincs kutya, macska, a gazdag ember asztaláról lepottyanó morzsa elkedvetlenített minden négylábút) -, aztán jobban megnézte a férjét.
- Mi van veled, Robert? Bánt valami? Nehéz napod volt?
Franklin motyogott valamit. Judith megfigyelőképessége határozottan fejlődött, amióta hamis adatokra valló jeleket fürkész az Alkalmi Totó tévébemondóinak arckifejezésében. Szegény férjek - gondolta -, így aztán nem nehéz túljárni az eszeteken.
- Megint az az őrült csavargó tett bogarat a füledbe?
- Hathaway? Nos, igen. Igen, ő. És nem is annyira őrült. - Hátralépett, belebotlott a kartonba, kis híján kilöttyentette az italát. - De hát mi ez a vacak? Mivel az elkövetkezendő ötven vasárnap fogom ledolgozni. az árát, mégis szeretném tudni.
Alaposan szemügyre vette a dobozt, és végül meglelte a címkét.
- Tévékészülék?! Judith, minek nekünk még egy tévé? Már három van! A nappaliban, az ebédlőben, meg a minivizor. Minek egy negyedik?
- A vendégszobába, édes. Ne izgasd fel magad. Nem tehetünk a vendégszobába minivizort, neveletlenség volna. Én igazán igyekszem beosztással élni, de négy tévékészülék a legeslegalsó határ. Olvashatod valamennyi magazinban.
- És három rádió? - Franklin ingerülten meredt a kartondobozra. - Ha egyáltalán jön hozzánk vendég, mit gondolsz, mennyi időt tölt egyedül a szobájában, amikor tévét néz? Judith, mindennek van határa. Ez a holmi nincs ingyen, még csak nem is olcsó. Különben is, a televízió tiszta időfecsérlés. Egyetlen program van. Nevetséges, hogy az embernek négy készüléke legyen.
- Robert, négy csatorna van.
- De csak a reklám változik.
Judith válaszolt volna, de megszólalt a telefon. Franklin felemelte a konyhai hallgatót, belehallgatott a vonal túlsó végén felhangzó zagyválásba. Először azt gondolta, ez holmi újabb reklámfogás, de aztán felismerte Hathaway őrjöngő stílusát.
- Hathaway? - kiáltott a kagylóba. - Csillapodjék, ember! Most meg mi baja?
- Doktor, el kell hogy higgye, amit mondok. Itt vagyok az egyik szigeten egy stroboszkóppal, és száz meg száz nagy sebességű vetítő záporozik, mint a gépfegyver, egyenesen az emberek arcába, és nem látnak semmit! Elképesztő! A következő monstre kampány autó lesz és tévékészülék, kéthavi modellváltozást akarnak bevezetni - képzelje el, doktor, kéthavonta új kocsi! Magasságos Úristen, hiszen ez…
Franklin türelmetlenül várt, míg az öt másodperces reklám közbeszólt (a telefon ingyenes volt, a reklámszöveg hossza a távolság arányában nőtt - távolsági hívásnál a reklám aránya a beszélgetéshez már 10:1 volt, a beszélgető felek kétségbeesetten igyekeztek egy-egy szót beszúrni a végeérhetetlen szövegek közé), de még be sem fejeződött, Franklin hirtelen lecsapta a hallgatót, azután levette a kagylót a villáról, és félretette.
Judith odalépett, és megfogta a karját.
- Robert, mi baj? Rémesen feszült vagy.
Franklin felemelte poharát, és átment a nappaliba.
- Hathaway volt. Mint mondod, egy kicsit túlságosan belebonyolódom a dolgaiba. Már valóságos lidércnyomás ez az ember.
Nézte a szupermarket fölött a tábla sötét sziluettjét, az éjszakai égre gyúló vörös lámpáit. Üres és névtelen, mint a tébolyult agy örökre lezárult területe. Franklint leginkább a tökéletes névtelenség rémítette meg.
- És mégsem vagyok benne bizonyos - motyogta. - De hiszen amit Hathaway mond, nem ostobaság. Az ultrarövid reklámtechnika a túlkapitalizálódott ipari rendszer kétségbeesett, végső kísérlete.
Hiába várt választ Judithtól. Felnézett rá. Az asszony a szőnyeg közepén állt, kezét ernyedten összekulcsolta, éles, értelmes arca most különösen tompa és szinte kába volt: Franklin követte a tekintetét a háztetők fölött, aztán erőt vett magán, elfordította a fejét, és gyorsan bekapcsolta a tévét.
- Gyere - mondta komoran. - Nézzük a tévét. Szükségünk lesz arra a negyedik készülékre.
Egy hét múlva Franklin nekilátott a leltárkészítésnek. Hathawayjel már egy ideje nem találkozott; esténként, amikor kilépett a kórházból, nem lesett rá az ismerős, toprongyos figura. Amikor a város környékén felhangzott az első robbanások tompa döreje, és Franklin az újságban olvasott az óriás hirdetőtáblák megsemmisítésére irányuló terrorakciókról, magától értetődően arra következtetett, hogy Hathaway lappang a dolgok hátterében, később azonban azt hallotta a rádióhírekben, hogy a robbanásokat a hirdetőtáblák alapjának kiásásakor okozták a munkások.
A tetők fölött sokasodtak a táblák, elszigetelten álltak a külvárosi bevásárlóközpontok közelében. Már harminc is sorakozott a kórháztól vezető tizenöt kilométeres útszakasz mentén, vállvetve szegélyezték a. száguldó kocsik útját, akár a dominók. Franklin már meg sem kísérelte pillantásával elkerülni a táblákat, de pislákolt benne a gyanú, hogy a robbanások mögött mégiscsak Hathaway bujkál.
Amikor meghallotta a híreket, leltárt fektetett fel. Kimutatta, hogy az eltelt két hét során ő meg Judith a következő tárgyakat cserélték fel újjal:
Autó (2 hónap használat után)
2 tévékészülék (4 hónap)
Fűnyíró gép (7 hónap)
Villanytűzhely (5 hónap)
Hajszárító (4 hónap)
Hűtőszekrény (3 hónap)
2 rádió (7 hónap)
Lemezjátszó (5 hónap)
Koktélpult (8 hónap)
A holmi felét ő maga vette, de hogy mikor, arra nem is emlékezett pontosan. A kocsit például a kórház melletti garázsban hagyta olajcserére, és ugyanaznap este írta alá a szerződést az új modellre, a kormánynál ültében, mert a kereskedő biztosította, hogy a kéthónapos kocsi újra cserélése olcsóbb, mintha olajat cseréltet benne. Csak amikor tíz perc múlva már a gyorsforgalmi úton száguldott, akkor eszmélt rá, hogy új kocsit vett. Hasonlóképpen a tévékészülékek helyébe azonos modellek léptek, mert a régieken zavaró képhiba mutatkozott (érdekes módon az új készülékeken szakasztott ugyanolyan képhiba jelentkezett, de a kereskedő biztosította őket, hogy két nap múlva az automatikusan eltűnik).
És egyetlen vétel, illetve csere alkalmából sem a saját szabad akaratából döntötte el, hogy szüksége van valamire, és ment be az áruházba megvásárolni!
Magával hordozta a leltárt, az újabb tételeket szép rendesen hozzáírta; némán, tiltakozás nélkül elemezte az új eladási technikát, és azon tűnődött, vajon a feltétel nélküli megadás lesz-e végül a módja, hogy legyőzzék őket. Amíg csak jelképesen is ellenáll, az inflációs görbe mindössze évi tízszázalékos emelkedést mutat. Ha azonban az ellenállás megszűnik, egyszeriben felszökik, feltartóztathatatlanul…
Azután, két hónap múlva, mikor épp hazafelé hajtott egy este a kórházból, hirtelen megpillantotta az egyik új táblát.
A hatvan kilométeres sávban hajtott, nem tudott lépést tartani az új kocsik áradatával, és épp a három keresztezés másodikát hagyta el, amikor elöl, vagy nyolcszáz méternyire, a forgalom lassult. Százával hajtottak fel a kocsik a füves padkára, és az egyik tábla körül nagy tömeg verődött össze. Két apró, fekete figura mászott fel a fémlapra, és egy sor hatalmas, rács forma fényminta villant fel s aludt ki, fényét az esti légbe szórva. A minta esetleges volt és töredezett, mintha első ízben próbálnák ki az új hirdetőtáblát.
Megkönnyebbült; úgy látszik, Hathaway gyanúja tökéletesen alaptalan volt. Franklin is bekanyarodott a szegélyre, aztán előrement a nézők tömegében, ahogy a fények villóztak az arcokon. Leng a szigetet körülvevő acélkerítés mögött hatalmas csoport rendőr és műszerész nyújtogatta a nyakát, bámulták a férfiakat, akik vagy harmincméternyire a fejek fölött megmászták a táblát.
Franklin megtorpant - a megkönnyebbülés iménti érzése nyomtalanul eltűnt. Döbbenten látta, hogy a szigeten ácsorgó rendőröknél revolver van, annak a kettőnek meg, aki a táblán kúszik felfelé, géppisztoly van átvetve a vállán. Egy harmadik alak felé igyekeztek, aki a kapcsolótábla mellett kuporgott a legfelső gerendán; rongyos, szakállas férfi, mocskos ingben, csupasz térde kibukkan szakadt farmernadrágjából. Hathaway!
Franklin a sziget felé sietett. A tábla sziszegett, köpködött, tucatjával lobbantak ki a biztosítékok.
Azután a villódzás kitisztult, a fény állandósult, folyamatosan sugárzott, és a tömeg felbámult a ragyogó fénybetűkre. Csupa ismerős szó, csupa ismerős mondat, és Franklin egyszeriben tudta, hogy tudat alatt heteken át olvasta mindet, ahogy fel-alá kocsizott a gyorsforgalmi úton.
VEGYEN MOST VEGYEN MOST VEGYEN MOST VEGYEN MOST VEGYEN MOST ÚJ KOCSIT MOST ÚJ KOCSIT MOST ÚJ KOCSIT MOST ÚJ KOCSIT MOST ÚJ IGEN IGEN IGEN IGEN IGEN IGEN IGEN IGEN IGEN IGEN IGEN
Hatalmas szirénázással két rendőrkocsi kanyarodott a tömeg közé, az útszegélyre, és gázolt s át a nedves füvön. Rendőrök ömlöttek ki belőle, gumibotokkal, és gyorsan hátraszorították a tömeget. Franklin igyekezett kitartani a helyén, és ahogy közeledtek, megszólalt:
- Biztos úr, én ismerem ezt az embert… - De a rendőr tenyérrel mellbe taszította. Franklinnak elakadt a lélegzete, hátratántorodott a kocsik közé, és tehetetlenül egy lökhárítónak dőlt. A rendőrök már a szélvédőket törték-zúzták, a boldogtalan vezetők hasztalan protestáltak, a többi meg hanyatt-homlok rohant vissza a kocsijához.
A lárma hirtelen elült, amikor az egyik géppisztoly hatalmas robajjal rövid sorozatot adott le, azután kiszakadt az elszörnyedés kiáltása mindenkiből, amikor Hathaway diadal- és fájdalomüvöltést hallatott, és kitárt karral levetette magát a mélybe.
- De Robert, hát mit számít valójában? - kérdezte Judith, amikor Franklin ernyedten ült másnap reggel a nappaliban. - Tudom, a feleségének meg a kislányának tragédia, de Hathaway megszállott volt, úgysem lehetett volna rajta segíteni. Ha annyira gyűlölte a reklámtáblákat, miért nem olyat robbantott fel, amit látni; miért gyötrődött azok miatt, amiket nem is látunk?!
Franklin a tévé képernyőjére meredt. Azt remélte, a műsor elvonja majd a figyelmét.
- Hathawaynek igaza volt - mondta.
- Igen? Márpedig a reklám legyőzhetetlen. Igazából nincs is választásunk. Többet nem költhetünk úgysem, mint amennyire telik.
- Gondolod? - Franklin az ablakhoz ment. Négyszáz méternyire, a lakótelep központjában új táblát állítottak fel. Keletre esett tőlük, és a kora reggeli fényben a szögletes építmény árnyéka a kertre hullott - majdnem elért a franciaablakig, Franklin lába előtt. A környék színvonalának tett engedményképpen - meg talán el is akarták altatni a gyanút, és ezért a sznobságra apelláltak - a tábla állványát álreneszánsz gerendaváz takarta.
Franklin némán meredt rá: nézte a tucatnyi rendőrt meg a rendőrautót, miközben a szerelőbrigád kirakta a teherautókból az előre gyártott rácsokat. Aztán a szupermarket mellett álló táblára pillantott; igyekezett elnyomni Hathaway tolakodó emlékét, meg a szánalmas kísérletekét, amelyekkel meg akarta nyerni Franklin rokonszenvét és segítségét.
Még egy óra múlva is ott állt, amikor Judith belépett, kalapot, kabátot vett, és indult a szupermarketbe.
Franklin kikísérte.
- Elviszlek, Judith - mondta tompa, élettelen hangon. - Úgyis utána kell néznem az új kocsinak. A hónap végén jön ki az új modell. Ha idejében előjegyzem, kis szerencsével már az első szállítmányból kaphatok.
Kiléptek az ápolt kocsifelhajtóra. Az irdatlan hirdetőtábla árnyékba borította a csöndes környéket; úgy suhintott el a szupermarketbe igyekvők feje fölött, mint holmi óriás kasza fekete pengéje.
Borbál Mária fordítása