NNCL1024-44Fv1.0

SCIENCE FICTION & FANTASY

A sorozatban eddig megjelent:

Jeffrey Stone: Harc az Éj Kövéért
Andre Norton: A csillagember fia
Dávid Gray: Worluk átka
Nemere István: A téridő istenei
Jeffrey Stone: Az Éj Kardja
Philip Jósé Farmer: Szeretők
Róbert E. Howard: Barbárok és varázslók
Poul Anderson: Az idő folyosói
Jeffrey Stone: Az Éj Istene
Róbert E. Howard: A zsoldos barbár
Nemere István: Kozmikus összecsapás

A sorozat előkészületben lévő kötetei:

Jack Vance: A Klau rabszolgái
Andre Norton: Időügynökök
Nemere István: Istenek harca
Andrew Hall: Titkok világa

NEMERE ISTVÁN

Kozmikus összecsapás

Regény

PHOENIX KÖNYVEK
DEBRECEN

©Nemere István, 1991

A borítón Szendrei Tibor festménye

HU ISSN 0865-2953
ISBN 963 7457 08 9

PHOENIX
Könyvkiadó és Terjesztő Kft.
Felelős kiadó: Hajjá Attila ügyvezető igazgató
Szedte és tördelte a Phoenix Könyvkiadó
Nyomta az Alföldi Nyomda
A nyomdai megrendelés törzsszáma: 4120.66-14-2
Felelős vezető: Szabó Viktor vezérigazgató
Terjedelem: 5 (A/5) ív Készült Debrecenben, az Úr 1991. évében

1.

A Város fényben fürdött.
A Csillag most közel járt a bolygóhoz, és ezt mindenki tudta. Az is, aki nem foglalkozott űrtannal, aki csak a földet művelte. A fény ilyenkor kiteljesedett, ellepett mindent, valóságos áradattal itatta át a Várost és környékét. Távolabb a fekete hegyek baljós jelekként sorakoztak, ám ilyenkor senki sem vetett rájuk ügyet.
A folyóparton lassan forogtak a vízemelők. Néha csikordult egy megkeneüen tengely, fa ütődött fához, fém fémhez. A könnyű cserépedények százával sorakoztak a kőlapokon, némelyik oldaláról lecsordult a frissiben kimert víz. Távolabb motorok dübörögtek.
Élesedtek az árnyékok. A Csillag magasabbra emelkedett, nőtt a hő is. A brondok mindinkább árnyékba húzódtak. A völgy fölött szinte lobogott a fény. Sárgásvörös láng ülte meg a vidéket. Az állatok felemelték szavukat, ordítottak a rentek; főleg azok, hisz mindig is hangoskodtak. Ősidők óta igavonóként szolgáltak, de megőrizték egykori vad szokásaikat. Haraptak is – különösen akkor, ha a Csillag magasan járt. Még a legkisebb gyerek is tudta, hogy ilyenkor jobb nem ingerelni őket. A rentek csak a szokásos félhomályban szelídek. Nélkülözhetetlenek.
A motoros haladógépek is leálltak, tulajdonosaik árnyékos fészerekben, házak alá süllyesztett

őrzőkben kerestek menedéket. A hőség lassan elárasztott mindent, a talaj is mind melegebb lett. A kőlapokkal fedett utak fölött vibrált a levegő. Aki csak tehette, beszüntette a munkát. A déli időt kellett valahogy átvészelniük. Egyetlen brond sem járt az utcákon, ártereken kókadoztak a dísznövények. A folyónál és a piacon is megszűnt a nyüzsgés, mind kevesebb brond mozgott, aki csak tehette hazament. A hivatalok ablakredőnyeit leeresztették, a házak a csöndbe és a mesterséges árnyékokba menekültek a hőség elől.
Magnus kijött az obszervatórium alagsorából, egy percig a fényben állt. Körülnézett. Szerette a látást; annyifelé, oly sok módon érzékelte már a külvilág ingereit, de a fényhullámokkal történő tájékozódás mindig valóságos tobzódó örömöt okozott neki. Most is. Jól látta az árnyékok csökkenő intenzitását, a fény felé élesedve haladó sötét mezőket, az izzó határvonalakat. A színek önmagukba fordulását. Olykor egybeolvadásukat.
Nem gondolt Trannára, most kivételesen nem. Az információ, amely nemrég agyába került, teljesen lefoglalta gondolatait. Csak olykor, kis időre szakadt el tőle, mint az imént is, amikor a fényben gyönyörködött. Aztán a hír ismét lefoglalta teljes tudatát. Visszament az árnyékos helyiségbe, a távbeszélő feketén csillant az ablak közelében. Bal első kezével – megszokta már a mozdulatot – nyomta le a hívógombokat. Aztán nyakához-állához szorította a hallót. A jelek ki mentek. Valahol a Városban megszólalt egy akusztikus kijelző. És nem kellett sokáig várnia, hogy meghallja az elfogadás hangjelzését.
   – Rinn.
Magnus nem csodálkozott, hogy Rinn saját kezűleg vette fel a kagylót. Ez a legbizalmasabb barátoknak, tanácsadóknak fenntartott titkos száma, ez a készülék – látta már nemegyszer – ott van az irodájában, a dolgozóasztalán. Kéztávolságban.
   – Magnus – mondta most ő is ugyanolyan hangon. – Ne haragudj a zavarásért, de... történt egy fontos dolog. Jelentenem kell.
   – De nem távbeszélőn! – figyelmeztette amaz. Hangja mélyen kondult. Magnus tudta, Rinn nem ok nélkül szólt így. Fél a lehallgatástól. Politikai ellenfelei mindenképpen megpróbálják kibuktatni, ez tény manapság, mindenki tudja a Városban. Ez a harc sohasem szünetel, ahogyan a politikában semmi sem áll meg, mindig tart, folyamatban van, folyik.
   – Mehetek most? – kérdezte hát.  A válasz azonnal készen állt, Rinn határozottságáról híres volt:
   – Mást javaslok. Ilyenkor eléggé néptelen a Város... Találkozzunk egy kisegység múlva a föld alatti parkban, ahol máskor is, Magnus.
   – Rendben van – letette azonnal a hallót és készülődni kezdett. Nem tudhatta, miért döntött így Rinn, de hát biztosan volt rá oka. A palotában nem akart vele találkozni? Kiment a másik helyiségbe, le a ferde padlaton az alsóbb térre. Ott állt

a haladógépe. Amikor a motor zümmögése közepette kihajtott a növények közé, a parkban valósággal megcsapta a forróság. A csillagda épületei egymástól távol álltak, a kapu pedig még mesz-szebb volt. Nem túl gyorsan hajtott a keskeny úton. Aztán a kapun túl a kis dombtetőről lelátott ismét a Városra.
Mostanában kedvelte ezt a helyet. A távolabbi szelíd hegyoldalak valósággal lefolytak errefelé, föld-tenyéren hordozták a Várost. A szögletes házak ridegségét mindenfelé fákkal enyhítették, számos park zöldellt, és akadtak víztartó medencék is. A két egybefolyó patak partját szabályozatlanul hagyták, ez idézte az ősi időket. Most a fény új színekbe öltöztette a látványt.
Aztán Magnus bekanyarodott az épületek közé, járműve hamarosan elmerült közöttük.
A föld alatti parknak valójában nem is ez volt a neve, de sokan hívták így. A Város jelentős része terült el a talaj alá épített tereken, sőt utcákon. Megvilágított parkokat is építettek az ősök. Minden régebben készült, mostanában a Város lakói csak élvezték azt, amit szinte készen kaptak elődeiktől. Kevesen voltak olyan nyughatatlanok, mint Rinn.
Az árnyékos helyeken több broridot látott mindkét nemből, és szép számmal gyerekeket is. Sétáltak, vásároltak a boltokban vagy a mostanában oly népszerű köz-zenét hallgatták. Ezt több rádió is sugározta a Városban. Mi lesz itt, ha felfedezik a képi távollátást? – kérdezte magától, miközben óvatosan hajtott gépével a kőlapokra festett jelzések szerint. A talajba vágott lyukakon sokfelé betört a csillagfény, valósággal izzott a levegő e barlangokban is. Messze hatolt a világosság, ami nélkül itt sem lenne élet, gondolta Magnus. Számos halott, meg sem született és örökre fagyott világot látott régebben, és tudta, még fog is. Lát majd még ilyeneket, még szörnyűbbeket is. Ahogy az élet végtelenül sokféle a mindenségben, úgy a halál, a pusztulás vagy a reménytelenség sem csak egyféle lehet.
A szökőkút is régi műtárgy volt. Most nem sok csapja működött, és a fehérhabos, kúpos vízoszlopok sem törtek oly magasra, mint máskor. Magnus leállította járművét a közelben, aztán kiszállt, és közelebb sétált. Nem kellett sokáig várnia, hiszen elérkezett a megbeszélt idő. Az őrök járműveit látta meg előbb – kicsik és mozgékonyak voltak, ezeket csak nekik gyártották. Ebből persze a járókelők is sejtették, fontos brond érkezik, többen megálltak és vártak távolabb a kőfalak mellett. Itt kellemesen hűvös volt.
Rinn haladógépe majdnem a szökőkútig gördült, a vezető előpattant, és kitárta az ajtót. Rinn máris kilépett. Gyors volt, energikus tettre kész, mint mindig. De Magnus jól látta arcán a gondok jeleit is. Fáradt volt, szemei sötéten csillantak, és nem volt a hangjában semmi vidámság, amikor jobb hátsó karjával elkapta Magnust, és elvitte a szökőkút másik oldalára. Magnus csak halványan érzékelte, hogy az őrök afféle védőgyűrűt vontak köréjük távolról. Senki sem hallhatta, miről beszélnek.

   – Tudom már, mit akarsz jelenteni – kezdte köszönés nélkül. Magnus meglepődött. Ez ritkán fordult vele elő, mióta itt élt. Az itteniek azt hiszik, itt is született. Születni?
   – Honnan tudod?
   – Negat jelentette Klugnak.
Magnus behunyta a szemét. Negat! Mint mindig, most is útjában áll. Nem is lehet másképpen. Kinyitotta a szemét, és Rinn fekete tekintetét látta, egészen közelről. Amaz suttogva szólt:
   – Igaz a dolog?
   – Igaz – bólintott Magnus. – Negat a kollégám, tehát nyilván észrevehette.  Ő is az égboltot fürkészi, csak éppen egy másik csillagdában szolgál.
   – Ti, csillagászok olyan furcsák vagytok néha – mondta Rinn halkan. – Azt hihetnénk, az eget figyelitek csak, valójában nagyon is jól vág az eszetek. Tudjátok, mi történik itt lent is, hogy úgy mondjam.
Magnus hallgatott. Hiszen Rinnek igaza volt. A Város és a hozzá ősidők óta tartozó hatalmas környező területek, szinte a fél bolygó ügyeit ők is figyelik, ahogy a polgárok általában. Nem hagynak mindent a főnökre. Pedig tulajdonképpen nem panaszkodhatnak a brondok, hisz maguk választották elnökeiket. Klug és Rinn a két társelnök, tőlük függ itt minden. Magnus Rinn mellé állt már a megválasztása után is, és azóta, is töretlenül kitart mellette. Mivel van szava a brond-társadalomban, hát minden alkalommal közli: Rinn a felvilágosultabb, a brondok érdekeit szem előtt tartó vezető. Hamarosan ismét választásokra kerül sor a Városban szokásos négyes rendszerben. A mostani két elnök közül csak az egyik maradhat, és a választásokon résztvevő két másik jelölt közül kerül helyére a jobbik. így aztán Rinn – ha ügyes lesz, ha népszerű marad addig is, sőt növeli népszerűségét – egyike maradhat a társelnököknek, és egy újonccal kell majd megosztania hatalmát, a Várost. De ha Klug győzne... Az Negat diadalát jelentené, és ezt Magnus nem akarta, nagyon nem akarta.
   – Honnan tudod, mit közölt Negat Kluggal? – kérdezte végül.
Rinn arcán egyetlen izom sem rezdült. Kétoldalt, ahol a brondoknak kemény szálú pofaszakálluk szokott nőni, friss borotválás nyomait látta a csillagász. Nem, is válaszolt és Magnus megértette: tapintatlan kérdést tett fel. Hiszen itteni szokás szerint a két társelnök állandóan figyeli és figyelteti a másikat. Igazán fontos döntéseket csak egymással egyetértésben hozhatnak, tehát fontos az is, hogy ismerjék jól egymást, és legalábbis nagyvonalakban ugyanazokat az elveket képviseljék. De azért mindent megtesznek, hogy idejében tudomást szerezzenek a másik politikai játszmáiról, magánéletének gondjairól, terveiről, elképzeléseikről. Csak így tarthatják kézben egymást. Magnusnak nem voltak kétségei afelől, hogy valahol éppen most jelentik Klugnak: Rinn a Városban találkozott Magnus csillagásszal.
   – Szóval igaz – mondta Rinn, és felemelte a fejét. – Csillagászaink a maguk különleges mű-

szereivel felfedeztek egy gyorsan mozgó tárgyat az űrben?
   – Amely tárgy mesterséges eredetű, szabadon változtatja pályáját és sebességét – folytatta Magnus, az egyik vízkúpot nézve; a fellövellő fehér folyadékban ezer gyémántcsepp ragyogott. Sóhajtott, és kimondta a legfontosabb információt is: – És ez a tárgy, ez az űrjármű éppen felénk tart, Rinn.

Az Űr hallgat.
Csöndje súlyos, de természetes. Nincs benne semmi furcsa. A csönd itt része mindennek, és a mindenség maga a csönd. Halott kődarabok keringenek valaha kiszabott pályájukon, amely pálya azért korántsem végleges. Mindig kerülhet a közelükbe egy másik nagyobb tárgy, vonzásával kitérítheti, elmozdíthatja a legnagyobbat is. Ami milliárd időegységeken keresztül úgy volt, egyetlen pillanat alatt mássá lehet – és az új pálya is éppen olyan természetes lesz, mint a régi. Hihetetlen sebességgel száguldanak a testek az űrben, de ennek nincs jelentősége. A végtelen időben és végtelen térben a leggyorsabb sebesség is vánszorgás, és a leglassabban mozgó tárgy is elérheti célját, hisz éppen elég idő áll rendelkezésére.
Néha azonban valami különös történik. A fizikai szabályok megingani látszanak. Felbukkannak kicsi tárgyak, amelyek nem engedelmeskednek a ballisztjka, az űrbéli haladás, olykor a gravitáció törvényeinek sem. Más akarat irányítja őket.
Az Értelem sokfelé kifejlődött, de egymástól irdatlan távolságokban élnek még az értelem gyermekei. Mindig gyermekek maradnak, még akkor is, amikor fejlődésük későbbi szakaszában már sem helyhez, sem anyaghoz nem kötődve vándorolhatnak a Mindenségben. Halhatatlanságuk akkor is csak viszonylagos lesz. A pusztulásnak is sokféle módja, mértéke van az űrben, sőt annak is akad értelme. A halál is része a jeges, sötétségbe fulladó világoknak.
Ám azok a kicsik makacsul vissza-visszatérnek. Milliárd egységek telnek el, egész univerzumok repülnek tova más helyekre, más terekbe – az Értelem kicsiny lényei azonban folyton felbukkannak, kifejlődnek, ellenállhatatlan vágy űzi ki őket apró kis bolygójukról, hogy megismerjék előbb a környező égitesteket, aztán messzebbre merészkedjenek.
Elpusztulnak nemegyszer, de nem adják fel. Újra építik hajóikat, ismét repülnek, tevékenykednek. Hol ilyenek, hol olyanok. Hol innen erednek, hol onnan. Kevesen vannak, mégis sokan. Az űr pedig nem barátjuk, ellenük létezik.
Ök azonban csak mennek előre, még akkor is, ha majdnem biztos halál vár rájuk. Makacsok, és ezt a makacs bizodalmat és erőt szintén az űr ültette beléjük. Tudják, már tudják, hogy végtelen térrel állnak szemben, akkor is, ha a tér nem egyszerűen és lineárisan a távolságban végtelen, hanem azért, mert számtalan más tulajdonságú

térre oszlik és a dimenziók számát senki sem ismeri, nem ismerheti. Ők pedig repülnek.
Még aznap tanácskozásra gyűltek össze. Rinn elnökölt, de csak azért, mert ma rá került sor. Megválasztásuk napjától kész rendelkezések szerint vezették az ügyeket. Egyik nap Rinn, a másikon Klug volt a felelős az ügyekért, ám így is minden döntésnél egyet kellett érteniök. A régi korokban a bolygó lakói sokat szenvedtek az egyet nem értő királyok miatt. Most, amikor választják vezetőiket, számtalan előírással akadályozzák meg, hogy bármelyikük a másik, a többiek, vagyis az egész társadalom fölé kerekedhessen.
Klug fiatalabb volt Rinnél, zömökebb, testesebb, de valahogyan mégis hasonlított rá. Karjait úgy viselte, mintha nem is tartoznának a testéhez – ilyesmit Magnus többször látott az itteni férfiaknál. A nők sokkal bajosabbak, tudják, hogyan viseljék azt is, ami nem a ruhájuk. A nők... Trannát látta maga előtt, de ez csak röpke, múló pillanat volt. Amikor ismét kinyitotta a szemét, Negat súlyos mosolyával találkozott. Beszédüket mások nem hallhatták, nem érthették, csak ők ketten.
Itt vagy hát.
Itt vagyok, Magnus. Nem tetszik?
Nem tehetek ellene semmit. De megint bajt hozol ránk, érzem.
Talán csak kell valaki, aki okosan fél, aki aggodalmát el tudja ültetni ezekben az egyszerű lelkekben – jött a válasz a szokott, mások számára érzékelhetetlen úton-módon.
Két másik tanácsadó is jelen volt. Az egyik egy idős asszony, akit Magnus nem nagyon ismert, de tudta, józan ítélőképességű, népszerű asszony; Lunni volt a neve és a két társelnök mellett, mint társadalmi tanácsadó szerepelt. A másik a tudományos élet egyik képviselője, a kormány mellé rendelt földész, Alek volt. Kis termetű, töprengő arcú, de nem túl nagy koponya, vélte Magnus, és nem is értette, miért éppen őt hívták ide ma. A földész mit érthet a csillagokhoz. Később eszébe jutott, hogy a tudományos tanács foglalkozik biztonságpolitikával is, de mivel ilyesmit sehol sem tanítanak, valakire egyszerűen kiosztják a szerepet, kezébe nyomják a megtanulandó anyagot, és a tanácsnak nyugta van néhány periódusig, amíg valamelyik társelnök kifogást nem emel a biztonságpolitikai tanácsadó személye ellen. Hát így jutott be ide ez a földész.
   – Tehát? – kérdezte türelmetlenül Rinn. Látszott, szeretné mielőbb dűlőre vinni a dolgot. Magnus azonnal segített neki:
   – Ne feledjétek, az a jármű kis időegységenként harminckettő nonnal közeledik hozzánk. És már nincs kétségünk afelől, hogy mi vagyunk a cél.
Ez utóbbit nem tartottá szükségesnek külön magyarázni. Sejtette, itt egyeseknek már az is

problémát okoz, hogy ezt az észveszejtő sebességet elképzeljék, hiszen itt a bolygó felszínén, de még a levegőben sem mozog semmi ilyen gyorsan. A legutóbbi háborúban sem használtak még rakétameghajtású fegyvereket, mert ezeket nem ismerik. Majd megismerik, érezte agyában Negat kárörvendő közlését.
   – Hát tényleg lehet közlekedni az űrben? – kérdezte Lunni. Megnedvesítette ajkát. Nagyon öreg, villant Magnus agyába a gondolat, de ennek sem volt jelentősége. Bezzeg Trana teste fiatal, feszes, jó vele lenni. Lunnin kívül itt mindnyájan középkorúak vagyunk, még Rinn sem öreg, tette hozzá automatikusan.
   – Lehet – bólintott Negat, Klug csillagászati tanácsadója. – Mivel ti... illetve mi még erre nem vagyunk képesek, természetesen nehéz elhinni a dolgot. De ha már bizonyítékunk egyelőre nincs is erre, ezek az idegenek mégis éppen ezt bizonyítják.
   – És azt is, hogy nem vagyunk egyedül a mindenségben – folytatta gyorsan Magnus. – Az idegenek léteznek. Idegenek, akik egy másik világban fejlődtek ki és bizonyos szempontból nálunk fejlettebbek. Egy dologban biztosan: képesek már repülni az űrben. Mi még egyetlen ilyen járművet sem építettünk.
   – Talán megtudjuk tőlük, hogyan kell szert tenni ilyenre – mondta gyorsan Rinn. Klug, miként várható volt, azonnal ellentmodott neki.
   – Hiszen az veszélyes! Miért kellene nekünk is az űrben repkednünk, amikor annyi még a megoldatlan probléma itt a talajon, a bolygónkon is?
   – Nagyon előre szaladtatok – feddte meg őket Lunni. Kényelmesen elhelyezkedett székén, szinte szétfolyt benne. Ahogy az itteniek többsége, öregkorára ő is elhízott. – Egyelőre arról kell tárgyalnunk, mit tegyünk a közeledő idegenek ügyében?
   – Először is: a hírnek nem szabad kiszivárognia – mondta Klug. Rinn hallgatott, úgy tett, mintha nem látná, hogy Magnus várakozva tekint rá. Alek Klug emberének látszott, főleg most, amikor kapásból helyeselt a társelnöknek.
   – Így van, kérem! Ha a brondok megtudják, hogy idegen lények, valóságos szörnyek közelednek, kitör a pánik, felborul a rend, a közbiztonság!
   – Honnan tudod, hogy szörnyek? Csak azért véled így, mert nyilván nem hasonlítanak ránk? – gúnyolódott Magnus. Nem akarta bántani ezt a szerencsétlen szűkagyú brondot, de elragadta a természete. Nagyon gúnyos tudott lenni, ha akart. Még inkább, ha nem akart, de sodortatta magát az indulataival. Ennyiben hasonlított csak az itteniekhez, akiknek alakját, testét viselte, szokásaikat is átvette. De közel sem mindet.
   – Nem ez a lényeg – szólt közbe Rinn. – Döntsük el, milegyen. Megakadályozhatjuk-e egyáltalán, hogy leszálljanak itt, ha úgy hozza a kedvük?
   – Biztosan leszállnak – vélte Negat.
   – Nem biztos – ellenkezett azonnal Magnus.

   – Lehet, csak a bolygó körül fognak repkedni és meggyőződnek róla, van-e itt magasabb rendű élet?
   – És van-e? – kérdezte nevetve Klug. Alek vele nevetett, kilátszottak sárga fogai. Még Lunni is mosolygott.
   – Tehát leszállhatnak – szögezte le Rinn célratörően. Látszott, hamar dűlőre akarja vinni a dolgot, és Magnus egyetértett vele. Nincs most idő viccelődni. – Mikor érhetnek ide leghamarabb?
   – Holnapután déltájban – vélte Magnus. Negat, kivételesen, egyetértett vele, bólintott Klug felé. Persze Rinn őt is figyelte, és most már nem voltak kétségei, gyorsan szólt, mielőtt valaki megelőzi.
   – Tehát nincs két napunk sem... Az idegenek szándékairól tudunk-e valamit?
   – Honnan tudnánk? – Lunni kínosan mosolygott. Ostobának vélte a kérdést, és ezt nem is titkolta. Arcán ült vélekedése. Rinn nem törődött vele, Alek mosolygott, cinkosán összevillant a szeme Klugéval.
   – Talán rádión közölhetnénk, ha lenne velük közös nyelvünk...
   – Bizonyos fokig ismerjük a szándékaikat – mondta váratlanul Magnus kemény hangon. Mindenki ránézett, még Negat is. Megköszörülte a torkát. – Az a tény, hogy repülnek az űrben, sokat elárul az efféle lényekről. Tudjuk már, hogy kíváncsiak, hogy szeretnék megismerni az övékétől távolabb eső világokat is. Hogy megvan ehhez a technikájuk. Tudjuk, hogy hosszú útra el vannak látva mindennel, amire az életben maradáshoz szükségük van. Mivel csillagrendszerünkből éppen a mi bolygónkat választották ki, nem vitás: elektromágneses technikai eszközeik is vannak. Hiszen a mi rádióadásaink sugallták nekik, hogy ezen a bolygón fejlett életet találnak. Ha pedig elérnek idáig, nyilván felveszik velünk a kapcsolatot, legalábbis nyilván így szeretnék. Úgyhogy a leszállás szinte biztosnak látszik.
   – És a pánik is – mondta azonnal Klug.
   – Nem biztos – ellenkezett Lunni. – Bízzunk abban, hogy az idegenek okosabbak lesznek, mint a mi köznépünk. Nyilvánvaló, hogy a brondok megrémülnek, amikor az a... hogy is neveztétek? Űrjármű vagy űrhajó? Szóval, amikor az a valami megérkezik.
   – Nem ijednek meg annyira, ha az egészről jó előre értesülnek – vélte Magnus. Negat rögtön szembeszállt vele.
   – Az idegenek értelmes lényeket szeretnének itt találni, barátom. Márpedig könnyen meglehet, amikor ideérnek, a Városban már senkit sem találnak. Mindenki eszét vesztve menekül majd, egymást taposva – vigyorgott. Nagyon ellenszenves volt a mosolya, ám Magnus látta már őt ilyennek, gyakran. Sőt, általában csak ilyennek látta.
Rinnre néztek, most még Klug is tőle várt valamilyen állásfoglalást. Talán azért, hogy azonnal szembeszálljon, hogy rögtön az ellenkezőjét bizonygassa? A Városban harcolni kell minden vé-

leményért, az eszmék, utasítások, döntések így születnek meg.
   – Az idegenek fenyegetést jelenthetnek a hatalomra nézve? – kérdezte Alek, és önmaga adta meg a választ is. – Természetesen, igen. Nem kétséges, hogy sokféle pusztító fegyverük van, biztosan jobbak, mint a mieink...
   – De brondok, gondolkozzatok csak! – Lunni mintha csak e pillanatban ébredt volna rá, miről is tárgyalnak. – Hiszen ez egy csodálatos dolog! Nem vagyunk egyedül a mindenségben, és hamarosan találkozunk velük!
   – Csak ne örvendezz... – morogta Klug. Ezzel kezdtek kirajzolódni az erővonalak. Klug, Alek és Negat nem örülnek az idegenek közeledésének. Rinn, Magnus egyértelműen örülnek, és Lunni még nem döntött. Persze, nem ők hatan fogják eldönteni a dolgokat. A végső határozat a két társelnöktől függ, mindenki tudta.
   – Talán inkább arról kellene beszélnünk, mit tegyünk? – javasolta Magnus józanul. – Az idegenek viselkedése egyelőre ismeretlen tényező. Nincs rájuk hatásunk, tehát arra most ne vesztegessük az időnket.
   – És mi van, ha mégse jönnek ide? – kérdezte Alek, sárgás ujját figyelmeztetően feltartotta: – Ha mi nagy reklámot csapunk nekik, ők pedig hirtelen meggondolják magukat és elszáguldanak valahová máshová az űrben?
   – Azért nem mi felelünk – vágta rá Rinn. – A brondok megértik, ha ilyesmi közbejön. De a lakosságnak tudnia kell, mire számítson! És a mi feladatunk, hogy elsősorban őket szolgáljuk.
   – Ne szónokolj, ez nem választási gyűlés – mondta gyorsan Klug. Rinn elhallgatott, száját keskenyre zárta. Negat mosolygott – mindig örült, ha másokat veszekedni látott, gondolta Magnus. Ugyanakkor valami nyugtalanító jel is felébredt benne. Valahol a tudata mélyén. Nem tudta pontosan, mi lehet ez. Negat?
Sokáig beszélgettek még, aztán az a nézet győzött, hogy a lakosságot egyelőre nem értesítik, de megtesznek minden szükséges intézkedést a pánik elkerülésére. Közben – ez Magnus ötlete volt – a hátralévő másfél napban mindent elkövetnek, hogy rádiókapcsolatba lépjenek az ismeretlen űrhajó utasaival.

2.

Frank unottan nyomta le a gombokat, a képernyőn csak egy zöldes villanást látott, és eltűntek az adatok. Nem volt már rájuk szüksége, elfordult az üléssel együtt. A szokásos mindent látó pillantását vetette a műszerfalra, miközben tudta, ha baj lenne, a központi számítógép úgyis jelt adna. Képes arra is, hogy egyetlen másodperc alatt jelentős változást idézzen elő a hajó repülésében, ha csak így kerülhető el egy katasztrófa. Akkor bizony a legénység riasztására sem marad idő. Egyszer Frank átélt már ilyesmit, igaz, nem ezen a hajón, nem ezen az úton történt. Frank már

csaknem negyven éve volt űrhajós, még a korai Epson-hajókon kezdte, aztán áttért az independa-tív hajtóművekkel ellátott járgányokra, ahogy mondogatta sokszor.
Nyújtózkodott. A képernyőkön az a bolygó -XC-2-esnek nevezték el valaha a csillagatlasz készítői, bár a saját szemükkel sohasem látták ezt a naprendszert. Nem is láthatták, igen messze van a Földtől. Mindeddig a műszeres felderítés sem sok adatot közölt. Ezért vannak most itt. Arra annak idején kevesen számítottak, hogy értelmes lényekre is lelhetnek. És a jelek szerint éppen ez történt, illetve hamarosan történik majd. A legénységet kicsit felajzotta pár hete, amikor az antennákra futottak az első jelek. Ezen a tájékon sok a mágneses űrvihar, és azok a lények azon az XC-2-esen nagyon-nagyon gyenge adókat használnak...
Surrogva nyílott az ajtó, mégsem tudott kilépni. Szemben vele, a küszöb másik oldalán Lend állt, csaknem ugyanazzal a testtartással. Biztosan ugyanabban a pillanatban értek az ajtóhoz, a vezérlés pedig a mindkét oldalról egyszerre érkező impulzusoknak engedelmeskedve nyitotta azt ki.
   – Unatkozol? – morogta Frank. Ez az egy rilm tetszett neki, amikor elindultak: ő az egyetlen hetvenéves, a másik három pedig szemtelenül fiatal. Mint ez a Lend is, talán harminc lehet, vagy még annyi sincs? De azért nem rossz fiú. Segítőkész. Magas, sportos, szőke, sokat nevet, nevetős, ahogyan Ola szokta mondani.
   – Addig beülök – mondta Lend, rövidítve mondanivalóját. Amíg reggelizel, majd én veszem át az ügyeletet, mondhatta volna így is. – Érdekel, mi van azokkal a kis zöld alakokkal azon a bolygón.
   – Lehet, nem kicsik és nem is zöldek – Frank vállat vont és kiment. Mögötte becsukódott az ajtó. A keskeny folyosón az alumíniumfal nagyon lehangolta, nem kedvelte ezt sem. Negyven éve fémek között élek, jutott eszébe hirtelen. Pedig úgy szeretnék már látni egy kis zöldet, némi igazi földet gyúrni az ujjaim között, az sem baj, ha homok, csak napsütötte és meleg legyen, az ördögbe is! Egy kis igazi levegő sem ártana. Ezt persze csak a Földön találna legközelebb, de hát hány milliárd kilométerre vannak most még a Plútótól is?
Az étkezőben azért felvidult. Ola és Wardy ültek egymással szemben. A lány látványa mindig megbékítette Franket a világgal. Ola barna hajú, sőt mostanában igen hosszú hajú, mozgékony teremtés, igaz, van vagy huszonöt éves, de néha megindító a naivsága, hiszen ez az első útja. A többiek is afféle benjáminként bánnak vele... Különösen Wardy, aki hacsak teheti, mindig vele tölti a szabadidejét.
   – Hello, kapitány! – rikkantotta Ola, és narancsleves poharát üdvözlőén emelte a magasba. Akárha pezsgővel koccintana. – Leereszkedik a pórnép közé is, vagy csak átszáguld a helyiségen, ahogy szokott?
   – Méghozzá igen jelentős sebességgel – vi-

gyorgott Wardy is. Frank egy pillanatig nézte őket, aztán hirtelen döntött.
   – Leülök közétek, nyomorult népség – mosolygott. Ola ezért kedvelte a kapitányt. Az öreg tudott kedves is lenni, kár hogy csak ilyen ritkán jutott eszébe így viselkedni.
Mint most is. Wardy szolgálatkészen hozott az automatából néhány ételt, amiről tudta, hogy a kapitány kedveli. Frank csak most értette meg: ezek már régóta figyelik őt és sokat tudnak róla. A szokásairól, amikhez persze ragaszkodik. De nem érzett semmi rosszindulatot részükről, és nevetésük őt is jobb kedvre hangolta.
   – Nem jelentkeztek azok a fickók? – kérdezte Ola. Halványbarna volt a bőre, akár a tejeskávé, és éppen ez jutott róla a férfi eszébe. Régen ivott már tejeskávét, igazi, nem szintetikus tejből. Mikor is? No, mindegy, ez most nem fontos – hessegette el a gondolatot, miközben pontosan tudta: ez igenis fontos. Fontos lenne megint tejeskávét inni, és talán... talán fontos lenne ismét gyermeknek lenni. Ha tehetné.
   – Nem. Talán nem is tudják, hogy közeledünk.
   – És ha tudják is, mit tehetnek? – legyintett Wardy. Vállas, erős férfi volt, tán a legerősebb köztük. Sohasem próbálták ki. Rokonszenves arca miatt választotta ki őt társnak Frank egy háromdimenziós fotóról, még mielőtt életnagyságban is meglátta volna. Ö már csak ilyen szubjektív volt – mint maga mondogatta nemegyszer.
   – Nem tehetnek semmit. Elmaradottak – vélte Ola, és fogai közé helyezett egy falatot. Piros ajkai egy pillanatra elvonták a férfiak figyelmét a témáról, aztán visszakanyarodtak rá. így beszélgettek vagy negyedórán át, Frank közben érezte, hogyan telik meg a gyomra. Ő is narancslevet ivott, kellemesen be volt hűtve a folyadék, amikor a hangszórókból váratlanul berobbant Lend kiáltása: 
   – Az automata jelzi, hogy adás érkezik a bolygóról! Irányított nyalábbal, a szokottnál jóval erősebb adó segítségével Értelmes jeleknek látszanak, kapitány.

3.

   – Mit akarsz?' – kérdezte Magnus.
Most informálódhattak volna saját módjukon is, amelynek semmi köze sem volt az akusztikus hírközléshez. Ők ketten nem idevalóak voltak, és ezt ezerszeresen kihasználhatták volna. Negatnak ez biztosan számtalanszor megfordult már a tudatában, gondolta most Magnus. Nem érezte a testét, ahogyan más világokban sem érezte. Egyszerűen volt, létezett, élt biológiai módon – bár élhetett volna másképpen is. Millió és milliárd időegységek óta akár test nélkül is.
   – Tudod jól, mit akarok. Mi mást akarhatnék? – kérdezte Negat, és arcán ismét ott volt az az ellenszenves mosoly. A Vigyor, tele-kétkedéssel, rosszakarattal. Ő már csak ilyen, nem változik. Tulajdonképpen mit is akarok tőle? Hogy meg-

változzon? Ez lehetetlen, látta be Magnus, ám valami ágaskodott benne társa szándékai ellen. Ő meg ilyen volt.
   – Háborút?
   – Legalább háborút – mondta gyorsan Negat. Ott ült Magnustól nem messze egy fotelben, az obszervatórium egyik szobájában. Fényképek hevertek az asztalon, szakkönyvek a polcokon. Magnus a legszívesebben itt dolgozott. Itt próbálta fékezni magát naphosszat, nehogy többet tudjon az ittenieknél. Hiszen már elég jól ismerte a kozmoszt. Benne élt, az volt a hazája.
   – És ha kitör a békétlenkedés, akkor mi lesz? Változik tőle valami? A fejlődésük tovább tart – vélte Magnus, bár sejtette, mit fog erre mondani a társa.
   – Remélem, elpusztítják egymást. – Negat unta a beszélgetést, és ezt nem titkolta. – Hányszor tárgyaltunk már így, tudsz még emlékezni? Időnként életet hintünk szét az űrben, később visszatérünk és megnézzük, mi lett azzal az élettel. A legtöbbször semmi, ugye, láttad? Semmi! Elpusztultak már az első kékalgatartályok, baktériumok sem lettek, nemhogy értelmes lények! Pedig hány és hány bolygón voltak meg az életfeltételek! Akkor meg mit akarsz? Láthatod, sokkal gyakoribb, tehát természetesebb az, hogy a kozmoszban nincs élet, mintsem az, hogy van!
   – Ha kevés helyen van, csak annál értékesebb! – fakadt ki Magnus. Hirtelen látta, milyen abszurd is a helyzet. A brondok világában, maguk is mint brondok ülnek itt a bolygón, és a kozmoszban fellelhető vagy fel nem lelhető civilizációkról és életről, értelemről beszélgetnek. Van ennek bármi értelme?
   – Semmi értelme – legyintett Negat. Magnusnak hirtelen megvilágosodott az elméje.
   – Ha ez lenne a természetes, akkor mi sem léteznénk! – csapott le diadalmasan. – Egykori őseink, kik maguk is valamelyik bolygón fejlődtek ki, hogy aztán szédületes fejlődést bejárva halhatatlan kozmikus lényekké legyenek. Ha akkor sem lett volna élet, mi sem lennénk sehol, ezt ne feledd!
   – Nem feledem! – vicsorogta Negat vadul, tehetetlen dühvel. Ebből megértette Magnus, hogy társát is kínozzák ugyanezek a gondolatok. Beprogramozva az élet ellenségének érzi magát, pedig ez csak egy feladat. Néha hasznos, hisz Negat pusztítja el az életképtelen életet. Mert ilyen is akad. Ő az, aki ebben a dialektikus körforgásban az igen mellett a szükséges nemet is képviseli. De a határ! Azzal van – a baj, szinte mindig. Hol végződik egyikük hatalma és feladatköre, hol kezdődik a másiké? Meddig lehet az életet életben tartani, mikortól nem  érdemes már, vagyis az mikortól csúszik át Negat kezébe?
   – Ez itt szépen fejlődik, az a másik pedig, amely egy űrhajóban közeledik, még fejlettebbnek tűnik. Szó sem lehet pusztulásról.
   – És ha úgyis az lesz belőle? Éppen a kettőjük találkozása miatt? Ki tudja, milyen szándékkal jönnek az idegenek ide a brondokhoz? – Negat hirtelen felkelt a fotelból, indulatosan meglendí-

tette karjait. A jobb hátsóval felvett egy nagyméretű fényképet az íróasztalról, de nem is nézett rá, visszadobta ismét. – Könnyen előfordulhat, hogy egymásnak esnek, talán már a landolás pillanatában!
   – Ez a vágyad, igaz? – most Magnus lett dühös. – Figyelmeztetlek,  megakadályozlak, ha ilyesmit tervezel!
   – Ha meg tudod akadályozni – suttogta Negat, és az ajtóhoz lépett. Magnus előtt – csak előtte a végtelen világegyetemben! – nem játszhatta meg magát. Nem kellett alakoskodnia, szerepet játszania, és ha akarja, sem titkolhatja el szándékait. Ilyen módon tulajdonképpen eleve fölösleges volt ez a beszélgetésük is. Negat így csak ennyit tett hozzá: – Az ideális az lenne, ha hosszan tartó konfliktusba bonyolódnának, amely aztán századokon át, tartana a brondok és az egyre újabb büntetőexpedícióra érkező idegenek között...
Elment. Az ajtó becsukódott, és Magnus még sokáig ült, töprengve nézte a padlót. Mit tegyen?

4.

   – Játszd le még egyszer – mondta Frank.
Nem érezte korának terhét. Egyáltalán, hát számít valamit a hetven év? Hisz az semmi. Odahaza az emberek száztizenkettőt élnek, ez persze statisztikai átlag. így van a Földön, de így van a Peremvidékeken is. Ahonnan ők jöttek ide.
Szóval fiatalnak és teterősnek érezte magát. Az űrben kóborló rádiójeleket jó néhány évvel korábban fogták fel, szintén a Peremvidék néhány figyelőállomásán. A döntés nem egykönnyen született, de most Frank örült, hogy éppen őt bízták meg az ismeretlen civilizáció felderítésével. A földiek mindeddig úgysem találkoztak más értelmes lényekkel. Felerősödtek azok a hangok, amelyek szerint nincs is a fizikailag elérhető térben, csak ők. Akik pedig más dimenziókról beszéltek, azoknak flegmán odavetették: bizonyítsátok be, hogy ilyenek léteznek!
Szóval elindultak az XC-2 felé. A bolygó most folyamatosan növekedett a műszerek képernyőin. Már a vizuális látvány is kezdett kivehetővé válni, és egyre színesebb lett. Huszonnégy földi óra maradt a tervezett érkezésig.
A hangszórókból újra hallotta a kissé fémes jelsorozatokat. A központi számítógép azonnal beindította a megfejtési programot, de még nem volt kielégítő az eredmény.
   – És mi van azzal a másikkal? – kérdezte Ola. Lend egy másik szenzort érintett meg. Hasonló rádiójelkombináció hangzott fel, de mindnyájan tisztában voltak vele: ez nem ilyen, nem egészen ilyen, valamiképpen különbözik az elsőtől. Csak abban lehettek biztosak, hogy több jelből áll, mint az első. Tehát hosszabb az üzenet.
   – Fedélzeti idő szerint kilencvennégy perccel később érkezett ugyanonnan – jelentette Lend. -Aligha kétséges, hogy ugyanabban a rendszerben kódolták, tehát, ha az elsőt megfejti a gép, ismerni fogjuk a második üzenet tartalmát is.

Ola végigsimított a haján. Wardy hallgatott. Látta a vezérlő műszereit és jóleső tudattal regisztrálta, hogy minden rendben van. Jelenleg ő volt a gépvezető, ő felelt mindenért. Legfőképp a repülésért. Persze, az igazi parancsnok mindig – már két éve, amióta úton vannak – Frank.
Így ültek néhány percig, mintha tudván tudnák, hogy hamarosan megváltozik valami. És csakugyan...
A számítógép jelt adott és a képernyőn felbukkant a szöveg:
AZ ÜZENET MEGFEJTVE, KÖZÖLJEM? – Közöld – mondta Frank. Kiszáradt a szája. Akárhogyan is van, az emberiség egyik legfontosabb pillanatát élik át, itt a sötét, jéghideg világűrben száguldva. Most először lép kapcsolatba az Ember, és... és kicsoda? A Másik, az Idegen? És az Idegen meddig lesz idegen? Amíg éppen velük találkozik? Hídverők vagyunk, gondolta Frank és most nem is leplezhette izgalmát.
De társai nem vehették észre, mert ők is így éreztek. Négy tekintet tapadt a képernyőre. Az első üzenet szövege felbukkant – miközben a gép automatikusan fejtette a másfél órával később érkezett következő szöveget.
A BRONDOK BOLYGÓJA ÜDVÖZLI AZ IDEGENEKET. REMÉLJÜK SZÁNDÉKAITOK BÉKÉSEK. EZEN A HULLÁMHOSSZON VÁLASZOLJATOK.
   – Ennyi? – kérdezte Wardy, és nyelt egyet.
   –  A gép ennyinek fordította, biztosan nincs több – mondta Ola. A másik kettő még nem tudott szólni. Aztán Lend motyogott valamit arról, hogy a számítógép fordítórészlege és logikai egysége semmit sem titkolnának el az ember elől. Frank így is elégedett volt. Hirtelen szakadtak fel lelki gátjaik, majdnem egyszerre kezdtek beszélni mind a négyen. Tervezgettek, vitáztak, boldogan latolgatták az esélyeket. Dicsérték a brondok bolygójának lakóit, hogy milyen szépen tömörítették a szövegbe az összes fontos információt, aminek benne kellett lennie az első üzenetben. Ola navigátorként jött velük, de most azt mondta, leszállás után mindent videóra vesz, hadd örökítse meg ő az utókornak az eseményeket! Csak valamivel később ébredt fel benne a nő; akkor ő maga sohasem lesz a felvételeken? Sebaj, olykor megkéri majd a fiukat, helyettesítsék. A képernyőn új felirat jelent meg: A MÁSODIK ÜZENET DEKÓDOLVA.
   – Lássuk – parancsolta Frank.
A BRONDOK BOLYGÓJA FIGYELMEZTETI AZ IDEGENEKET: HATÁROZOTT ELLENSÉGES SZÁNDÉK TAPASZTALHATÓ, NE SZÁLLJATOK LE! KAPCSOLATFELVÉTEL ELHALASZTANDÓ.
   – A fenébe! – fakadt ki értetlenül Lend. – Ez valami tévedés lesz!
   – Rossz a fordítás... – vélte Ola sápadtan. Wardy megragadta Frank karját:
   – Mi az ördög ez? Mi történik ott náluk?
   – Másfél óránként változik a koncepció?
   – És nem szokás aláírni az üzeneteket? Frank megtörölte verejtékező homlokát. Pedig

olyan szépen indult minden. Mégsem lesz, nem lehet kapcsolatfelvétel? Sóhajtott.
   – Nem az aláírások hiánya okozza a gondokat. Az valóban nincs kizárva, hogy a bolygó vezetősége első tanácskozása után kiküldte az üdvözlő üzenetet, aztán tovább tanácskoztak, a vitában új érvek merültek fel, és elküldik a második üzenetet...
Maguk elé néztek. Wardy a nagyobbik képernyőről ideiglenesen eltüntette az XC-2-es bolygó képét és helyette egymás mellé íratta fel a két üzenetet. Lend nézte a látványt, hangtalanul mozgó ajakkal próbálta megérteni a két üzenet közti különbség okait. Ola felállt és idegesen járt-kelt ide-oda.
   – Egyszer azt mondják, tárt karokkal várunk benneteket, aztán meg éppen ellenkezőleg...
   – Álljunk csak meg. Az elsőben sincs benne, hogy várnak ránk. Csak annyi, hogy üdvözölnek.
   – És a kettő nem ugyanaz.
   – Nem bizony.
   – Kérik, hogy válaszoljunk – mondta Frank. Vannak ügyek, amelyekben nem dönthet egyedül. A hajóért felel, de az expedíció céljáért is? Itt veszély is felmerült, ha jól érzékeli. Es a többiek is egyetértenek ebben, vélte.
   – Veszéllyel járhat a leszállás? – kérdezte Lend.
   – A második üzenet sokkal világosabb e tekintetben – Wardy csak állával intett a képernyőre.
   – Olvassátok el mégegyszer, szép lassan, elemezve.
   – És mi az, hogy határozott ellenséges szándék tapasztalható? Ki részéről? – lázadt fel a lány. Frank összehúzott szemmel nézte a képernyőt, mint aki a szöveg mögé szeretne hatolni. Megérteni azt is, ami nincs, nem lehetett benne.
   – A bolygó két politikai egységre oszlik, és mindkettőben érzékelték közeledésünket – vélte Lend. Frank szerint ezt nem lehetett kizárni. Wardyt az izgatta, hogy az egyik üzenetben egyenesen kérik a kapcsolatfelvételt, a másikban ezt tiltják.
   – Nem tiltják, csak nem tanácsolják – indult el ismét a vita.
   – És vajon mit értenek kapcsolatfelvétel alatt?
   – Az első üzenetben rádiókapcsolatot, ez nem kérdéses.
   – És a másodikban? Csak a leszállás útján történő kapcsolatfelvételről van szó szerintük?
   – Kérdezzük meg őket.
   – A rádiókapcsolat – talán nem árt nekik...
   – A gép már úgyis megtanulta a kódrendszerüket.
Frank lekért néhány navigációs adatot. A bolygótól való távolság még százötvenhatezer kilométer volt, amely persze percenként csökkent. Lend eltalálta a gondolatát.
   – Attól tartasz kapitány... hogyha közelebb megyünk, ránk lőnek?
   – Valamilyen fegyvereik csak vannak – mondta Frank óvatosan.
   – Az eddigi műszeres megfigyelés szerint semmilyen bolygón kívüli tevékenységet nem ész-

lelünk – mondta gyorsan Ola. – Se műholdak, se a felszínről indított rakéták. Meteorológiai műholdak vagy rakéták sem. Ez még nem az a technológiai és tudományos szint, amely ilyen harci eszközök birtoklását tenné lehetővé... Fogadni mernék, az elektronika is gyerekcipőben jár. Nézzétek a műszereket: csak kis energiájú, szórványos rádióadásaik vannak, talán három állomás minössze, tévéhullámok pedig nincsenek! Még azt sem találták fel, úgy néz ki a
dolog.
   – Akkor sem ismerjük valódi vagy lehetséges, esetleg rejtett fegyvereiket. Az biztos, ismerik az elektromágneses technikát. Akkor többet is ismerhetnek, csak nem mutatják – vélte Frank. Végtére is gondoskodnia kell a legénység és a hajó biztonságáról! Mindenesetre – így döntött – az egész eddigi üzenetváltást és az XC-2-es bolygóról begyűjtött adatokat haladéktalanul továbbítják haza, a Földre. Bármi is történjen velük, ez a hír már biztosan eljut haza és ott tudni fogják, mit fedezett fel eddig Frank kapitány és legénysége.

5.

   – Még mindig semmi? – kérdezte Rinn.
   – Semmi – felelte Lunni.
Az idős asszony, késő este kereste fel a társelnököt. Nem tagadta, hogy előzőleg járt már Klugnál is. Valamiért a fejébe vette, hogy közelíti az álláspontokat. Klugnál nem járt sikerrel – a férfi teljesen Negat csillagász-tanácsadó és Alek földész befolyása alatt volt ebben az ügyben. Félt az idegenek érkezésétől. Folyton azt emlegeti –mesélte Lunni az imént –, hogy a fegyveres őröket kellene mozgósítani, sőt már tett is lépéseket ez irányban. Pedig egyedül erre nem volt felhatalmazása.
   – Az öregek elé viszem az ügyet – mondta határozottan Rinn. – Magnus is helyesli. Üzenet ment az idegenekhez, de azok nem válaszolnak. Nem zárható ki, hogy rossz szándékkal közelednek. Azért hallgatnak.
   – Talán a kód megfejtése is időbe kerül – vetette közbe az asszony józanul. Rinn összezárta ajkát, makacsul hallgatott. Mit tegyen? Az öregek tanácskozását bármelyik társelnök kérheti, a másik beleegyezése nélkül is. Mindkettőjüknek oda kell állniok a tanács elé. Ez az egyetlen testület, amely valamilyen értelemben felelősségre vonhatja őket.
   – Van egy ötletem – Lunni leült és nagy, sötét szemét Rinnre vetette. – Engedélyezzük nekik a leszállást, de nem itt a Városban. Hanem valahol távolabb, a sivatagban, amit mi jelölünk ki. Rádióadóval jelöljük ki azt a pontot. A közelben elhelyezkedhetnek a fegyveres őrök... Ha az idegenek nem hajlandók ott leszállni, mindjárt tudni fogjuk, hogy ártani akarnak. De legalább megteszünk mindent, nehogy a Város lakói pusztuljanak el.
   – Nem rossz ötlet – felelte Rinn azonnal, pedig csak valamivel később kezdett neki igazán

tetszeni. Ám mielőtt ezt kimondhatta volna, megcsendült a távbeszélő. Magnus volt a vonalban.
   – Rinn. Üzenet érkezén az idegenektől. Ugyanazon a hullámhosszon adták le, amelyen a miénk elment.
   – Halljam! – Rinn szája kiszáradt az izgalomtól.
És Magnus olvasta:
KÉT ELLENTÉTES TARTALMÚ ÜZENETET KAPTUNK TŐLETEK., VÁLASZOLJATOK, MELYIK AZ IGAZI ÉS ÉRVÉNYES. BOLYGÓ KÖRÜLI PÁLYÁN VÁRJUK VÁLASZOTOKAT.
   – Ezt hogy érjtsem? – tajtékzott Rinn. – Ki küldött még egy üzenetet? Hiszen abban egyeztünk meg, hogy csak egy üdvözlő tartalmú értesítés mehet az űrbe!
   – Negat csapdát készít elő, az az érzésem – felelte Magnus. – Tehát kötelességemnek tartottam, hogy figyelmeztessem az idegeneket. A másik táviratot én küldtem, saját felelősségemre. És a tiédre, barátom. Az idegeneknek nem szabad kelepcébe esniök, mert annak kiszámíthatatlan következményei lehetnek az összes brond számára, Rinn.
Halk vezényszavak suhannak a talaj fölött, alig hallhatóan. De akiknek szólnak, azok felfogják, értik is. Fegyveres férfiak verődnek csapatokba, kijönnek az épületekből, ahol eddig aludtak vagy csak pihenni készültek. A csapatokra profi tisztek várnak, tudják már, kinek hová kell mennie, melyik csapat melyik haladógépbe szálljon be. A motorok dübörögnek, majd elhal a zaj. A kaszárnyák csaknem kiürülnek. És a Város még mindig hallgat, lakói talán már javarészt alszanak is. Nem is tudják, mi történik a Városban. Miatta.
Az Öregek tanácsa hajnalban ült össze.
Csupa kialvatlan, mégsem fáradt brond ült a kupola alatti terem padjain. Csaknem százan voltak. Ebben a korban a brond már kevesebbet alszik. Különösen ilyen napokban.
Klug tudta, most nem számíthat tanácsadóira. Ide azok nem léphetnek be. No persze, így aztán ellenlábasa, Rinn is meg van fosztva támogatóitól. Úgy érezte magát, mint két vásári küzdő az arénában a közönség előtt. Csakhogy itt ez a közönség ítéletet is mondhat rájuk. A hivataluktól ugyan nem foszthatja meg őket az öregek tanácsa, mert őket a nép választotta. De ha bizalmukat megvonják egyiküktől vagy mindkettőtől, új választások következnek, legalábbis követelhetik azt. És eddig a történelemben ilyenkor mindig új választásokat tartottak a Városban.
Az öregeknek nem volt vezetőjük, szószólójuk. Ezért hol egyik, hol másik szólt. Legtöbbször az a fehér pofaszakállas és igen vén kért szót, akit Rinn ismert látásból, de a neve sehogyan sem jutott eszébe. Most is ő beszélt reszketeg hangon, csöppet sem siteve. 
   – A helyzet tehát világos. Amit sokan reméltek

és amitől biztosan sokan tartottak is, bekövetkezett. Az idegenek itt állnak a Város kapuja előtt, és így vagy úgy, de már verik a kaput. Kopogtatnak... És csak tőlünk függ, beengedjük-e őket?
   – Nem tőlünk függ – szólt közbe Rinn, bár tudta, ezt nem szeretik a vének. – Ha úgy döntenek, hogy leszállnak, nem akadályozhatjuk meg.
A fehérszakállú kelletlenül hallgatott most nem akarta rendreutasítani a társelnököt. Ám arcán világosan látszott, mit gondol az efféle viselkedésről. Aztán folytatta.
   – Hogy mi hogyan reagálunk, az igenis kizárólag tőlünk függ. Még ha az idegenek le is szállnak, nem okvetlenül kell szóba állnunk velük. És honnan tudhatjuk, nem veszélyekkel terhes-e ez az egész ügy? Mit tesztek akkor, barátaim, ha az idegenek hajója már csak működéséből kifolyólag számunkra mérges gázokat bocsát ki magából? Vagy azok a lények viselkedésükkel, mozgásukkal, eszközeikkel még a legjobb akarat mellett is ártani tudnak és fognak nekünk?
Felpattant egy másik öregúr, meglepően gyors mozgásához igen sebes beszéd is társult.
   – És ez elégséges ok arra, hogy ne engedjük őket magunkhoz? Akkor soha semmilyen idegenekkel nem fogunk szóba állni? Mindenkit igyekszünk majd távoltartani magunktól?
   – Veszélyes ám az ilyesmi! – kiabált be valaki hátulról. Ám kiáltásából nem derült ki, melyik vitatkozó fél oldalán áll.
   – Hát persze hogy veszélyes! – helyeselt Klug is, kihasználva a kis szünetet, majd diadalmasan pillantott Rinnre. Az még várt.
   – Van-e jogunk ilyen veszélynek kitenni a Város lakóit? – kérdezte a fehérszakállas, és bár mindenki azt várta, hogy folytatni fogja – ő egyszerűen leült. Drámainak szánt kérdése így elsikkadt a tudatokban.
   – Én meg azt mondom, szerintem ezek az idegenek kétségkívül jóindulatúak. Azt válaszolták, hogy bolygó körüli pályán maradnak és várják döntésünket. Vagyis minden tőlünk függ. Ha ellenséges szándékkal jönnének, bizony aligha udvariaskodnának ennyire.
   – Várd csak meg a holnapot! – mondta valaki gúnyosan, aztán hozzátette: – Vagyis a mai délutánt... mert már hajnal van.
Odakünn talán virradt. A keleti égbolt meghasadt és betört rajta a fény. De ők a zárt épületben erről nem tudtak. Maguk falazták be az egykori ablakokat, nehogy a külvilág ingerei megzavarják tanácskozásaikat.
Magnus kiszállt a haladógépből és körülnézett.
Tranna háza a Város nyugati szélén állt. Körülötte más, hasonló négyszögletes építmények sorakoztak. Az éjszaka még tartott, és a férfi testében érezte a fáradtságot. Még jóval éjfél után is a csillagdában görnyedt... Most szerette volna elfelejteni mindezt: az utóbbi két napot, mióta felfedezte a műszereken át a bolygó felé száguldó kicsiny pontot. Mióta a rádióadók működésbe lép-

tek. Fárasztó volt ez az idő. Magnus most az idegen űrhajót is szerette volna tudata legmélyére taposni, a következő kis és nagy időegységek alatt gondolni sem akart rá. Tudta persze, nem fog sikerülni.
A veszélyt csaknem azonnal megérezte, de így is késő lett. A jármű mellett valaki mozdult a homályban, a fák között. A bokrok sötét foltok voltak, ártalmatlanoknak látszottak. De köztük voltak a lények is. Ártó lények?
Az első azonnal rátámadt. Mielőtt Magnus egyetlen mozdulatot tehetett volna, az ismeretlen máris ott volt mellette, félig hátulról jött, látszott, kiszámította, hol fog állni, amikor kilép a járműből, és eleve úgy helyezkedett el... Magnus csak annyit érzett most, hogy fejét oldalról éri egy ütés; kemény tárgy volt vagy fegyver. Mégsem azonnal vesztette el az eszméletét, félfordulatot tett, kezei előre nyúltak, mind a néggyel lecsapott volna. De inkább csak sejtette, hogy a másik oldalon is felbukkant valaki, ott is védekeznie kellett volna. Közben az első támadó még egy ütést mért a fejére, ettől megszédült. Sohasem volt harcias fajta, ezek nem... nem az én... mód...  szereim...  gondolta tudata utolsó felvillanásával, aztán elvesztette az eszméletét. De ez kétféle dolog volt egyszerre. Mert úgy igazán csak az itteni tudata hanyatlott a semmibe, a fiziológiai működésekben állt be a zavar. Kettős tudata lévén az a másik, az igazi, nem e világi tovább működött, sőt ilyenkor a benne lévő természetes riasztórendszerek fokozottabb figyelemre kapcsoltak át. Testét nem vigyázták, az nem volt feladatuk. Nekik sokkal fontosabb, igazi céljuk volt most. És ezt a célt még maga Magnus határozta meg, órákkal korábban, amikor felmerült benne: talán merényletet fognak elkövetni ellene. Tudta; Negat cinkosai semmitől sem riadnak vissza. Es nincs is nehéz dolguk – hiszen ő, Magnus csillagász és társelnöki tanácsadó kíséret, védelmező fegyveres őrök nélkül szokta járni útjait. Eddig sohasem kellett tartania senkitől.
Tehát míg teste a földre hanyatlott, az a másik tudat csak most kezdett igazán élni és tevékenykedni. Eltávolodott az akció színhelyétől és távolról figyelte az eseményeket. Tudta már, hogy amott eszméletét vesztette, érzékelte, hogy itteni testét három brond hurcolja el valahová. Mivel biztos volt benne, felleli azt a testet, ha újra szüksége lesz rá, nem törődött vele. Kihasználta az alkalmat és erőt gyűjtött.
Mert ehhez, ebben az állapotban, még neki is erőre volt szüksége. Az efféle utazások sok energiát igényeltek. Először is kapcsolatba lépett azzal a jáművel, amely negyvenhat itteni ciklus időtartama óta várakozott a bolygó egyik holdján. A kapcsolatot tudatával irányította. Itt fennállt a veszély, hogy erről Negat is tudomást szerez, de a kódot csak Magnus ismerte. Aminthogy ő sem ismerte Negat kódját. Az a jármű – ha egyáltalán ilyen szót lehet használni vele kapcsolatban – megkönnyítette eljutásukat ide, és a koz-

mosz egyéb tájaira is. Ők ketten ezzel járták a mindenséget.
Csak együtt vihették el innen. És jól tudták: mivel elpusztíthatatlanok, hát együtt is fognak elmenni a brondok bolygójáról.
A jármű energiaközpontja azonnal működésbe lépett és erőt küldött neki. A tudata – elvileg anyagtalan volt, de bármikor anyaggá válhatott – most a hatos dimenzióból vett még fel információkat. Magnus nem siette el a dolgokat, ez nem vallott volna rá. A sietség sohasem volt az ő műfaja. Szép lassan telítette magát a szükséges energia kétszeresével, hogy majd vissza is jöhessen ONNAN. Plusz még tartalékolt is egy kicsit, csak utána indult el...
Repült a tudata, amit ő maga sem érzékelt. A tárgyi valóságtól elvonatkoztatott, csaknem érzéketlenné vált. A sebessége nem volt kicsi, de valójában ennek sem volt jelentősége. A test nélküli, de energiával teli tudat átszelte a légkört, aztán kilépett belőle, már az űrben szállt...

6.

Frank a fejét vakarta. A mozdulatról mind a három társa tudta jól, mit jelent. A parancsnok határozatlansága azonban nem töltötte el őket optimizmussal. Mi lesz itt?
   – A hajó ráállt a bolygó körüli pályára – jegyezte meg Wardy és nem is vette észre, hogy ő is megvakarta a fejét. A mozdulat – vagy maga a határozatlanság? – ragadós volt. Lend elsőnek szedte össze magát.
   – Nyugalom, emberek. Ha a bolygólakók még gondolkoznak, az az ő dolguk. Nem sürgethetjük őket. Feltételezem, hogy sok ezer ciklus óta tart már értelmes gondolkodású fejlődésük, de még sohasem találkozhattak idegenekkel. Akkor hát nem csodálható, hogy most kell egy kis idő, míg magukhoz térnek, míg kitalálják, mit kell tenni-ök? 
   – Én azért határozottabb lennék a helyükben – jegyezte meg Ola és megrázta hosszú haját. Újabban ez a mozdulat szinte a vérévé vált. Wardy egy pillanatig csodálattal figyelte a tömött, sűrű hajkoronát, aztán visszatért a vitához.
   – Tennünk kellene valamit. Felrázni valahogy azokat a... hogy is nevezték magukat? Brondok?
   – A fordítógép ilyenkor az emberi nyelv fonetikája szerint a legközelebbi hangalakokat adja vissza – mormolta Frank, bár maga is tudta, ennek most nincs semmi jelentősége. – Végső soron van időnk, nem? Az ilyen típusú és célú űrutaknál mindig számolni kell azzal, hogy a célbolygón az előre számítottnál több időt veszítünk.
   – És esetünkben mennyi az előre számított idő? – érdeklődött Lend.
   – Harminc földi nap – mondta gyorsan Wardy. Frank csodálkozva pillantott rá. Honnan tudja? Nem mintha ez titok lett volna éppenséggel, de eddig úgy vette észre, a többieket sohasem érdeklik a részletek. Úgy látszik, tévedett. Félreis-

merte őket? Talán másban is? Nem szerette a kellemetlen meglepetéseket. Túl sok terhet cipelt a vállán, mint az expedíció parancsnoka.
Közben Wardyban végbement valami változás.
Mialatt a többiek beszélgettek, a férfi arcán először a fájdalom kifejezése jelent meg, de ez mindössze egyetlen pillanatig tartott. A társai nem is vették észre. Az agyában volt egy görcsös fájás, de szinte rögtön meg is szűnt. Csak éppen valami megváltozott, ám erről a férfi nem tudott. Illetve tudata mélyén nagyon halványan érezte, hogy most más következik. De ez a más kezdetben semmivel sem tért el a szokottól – ő legalábbis nem tapasztalta -, később valami átfedte a tudatát és nem engedte felszínre bukkanni az áruló jeleket. A férfi néhány dologról megváltoztatta a véleményét. De még minden védőréteg alatt lapult. Senki sem sejtette mi történt.
   – Odalent most mi van?
   – Hogy érted ezt?
   – Éjszaka vagy nappal?
   – Azt hittem, ennél okosabbat is tudsz kérdezni. Merthogy hol mi van? A bolygó egyik felén nappal, a másikon éjszaka, mi meg itt körözünk. A csillag fényében, vagy az itteni éjszakában, kedves barátom.
   – Jól van... Persze, rosszul tettem fel a kérdést. Honnan kaptuk a rádiójeleket?
   – Egy sűrűn lakott pontról, egy kontinens közepén. Körülötte lakatlan vidékek húzódnak, még távolabb tengerek. Ezt a lakott területet nevezzük városnak. Ott most éjszaka van, ha erre gondolsz.
   – Mikor kel fel a nap?
Valaki rövid számítást végzett, néhány ujj táncolt egy billentyűzet fölött, aztán képernyőre íródott ki a válasz.
   – Három és fél óra múlva, mindössze. Wardy vágyat érzett. Ez nagyon hamar erősödött. Az ötletet mégsem ő mondta ki elsőnek.
   –  Le kéne szállni – így Lend. Frank azonnal rázta a fejét, most nagyon határozott volt.
   – Nem lehet. A rádióüzenetben megígértük, hogy bolygó körüli pályán várjuk döntésüket.
   – És azt tiszteletben kell tartanunk? – kérdezte Wardy mély torokhangon, és nyelt utána. Kiszáradt a szája. A többiek nem figyeltek rá igazán, Frank csak bólintott. Ola a bolygóról készült számítógépes térkép tanulmányozásába merült. Ahányszor megérintett egy szenzort, úgy változtak a képernyőn a mágneses erővonalak, majd a geológiai rétegek röntgenképei, végül a talajfelszín alakzatai. Egy másik képernyőn már több órája csillogtak a mozdulatlan betűk és számok: a bolygó légkörének és vizeinek adatai. Abban már biztosak lehettek, hogy leszállás után sem lélegezhetnek szabadon. Az ottani gázkeverék az ember-típusú biológiai élőlény számára belélegezhetetlen, gyilkos.
Lend átadta a szolgálatot Olának, és a férfiak elvonultak. De alig múlott el tíz perc, Wardy ismét felbukkant a vezérlőben. Megvárta, míg be-

csukódik mögötte az ajtó, akkor közelebb ment a lányhoz.
   – Van egy ötletem.
   – A te ötledeid... – Ola fintorgott, bár nem akarta megbántani a férfit. Aztán a kíváncsisága mégis győzött: – Mit találtál ki?
   – Lemehetnénk – intett lába alá Wardy. Széles vállán feszült a sárgás öltözet, amit általában a hajóban hordtak. Itt a hőmérséklet mindig állandóan huszonhárom fok volt, és ha netán meteortalálat érné a hajót, erre a vékony öltözetre bármikor akadálytalanul felhúzhatják bármelyik űr-ruhájukat. A tűzvédőt vagy a járványvédő biológiait, a totális kozmikus terhelést kibíró szkafandert is.
   – A felszínre?
   – Igen.
   – Frank nem engedélyezi.
   – Persze hogy nem. Ezért nem is'kérünk tőle engedélyt.
Ola egészen közelről nézett a férfi arcába, teljesen döbbenten.
   – Téged megcsapott egy meteor, vagy mi? A szabályzatban ezt úgy nevezik, hogy...
   – Tudom, és nem érdekel. Mivel büntethet meg Frank a jelen helyzetben, gondold csak végig! Az űrhajóparancsnokok  sem foszthatnak meg senkit a személyes szabadságától fegyelmi büntetésként. Mi ketten a legénység felét alkotjuk, ezt ne feledd, Ola! Nélkülünk úgysem tudnak csinálni, semmit a brondok bolygóján. Ám eközben sötétben tapogatózunk, nem tudjuk kik azok odalent, hogyan néznek ki, mik a szándékaik... Egy óra alatt kideríthetjük mindezt, ha rám hallgatsz...
Ola még ellenkezett, érvelt, de maga is tudta, gyengül. Ez a javaslat túl csábító volt a fiatal lánynak, élete első útján még nem érezte át, mit is vállal. Wardy remekül olvasott a lány agyában és látta arckifejezését is. Hát csak ütötte a vasat, mondott még néhány érvet, például...
   – Te fogsz elsőnek kilépni a leszállóegységből, Ola. Tudod, mit jelent ez? Örökre beírod a nevedet az űrhajózás történetébe. És már az első utadon! Minden fiatal bálványa leszel, halálod után tereket fognak elnevezni rólad nem csak a Peremvidék városaiban, de talán még a Földön is! Amúgy mindnyájan bekerülünk az aranykönyvekbe, mert elsőként vesszük fel a kapcsolatot idegen lényekkel. De te meg én ráadásul elsőnek látjuk meg őket, a mi rádiójelentéseinket fogják továbbítani az összes emberektől lakott világba! Ola és Wardy, aztán Frank és Lend... és mindenki más csak utánunk szerez tudomást az eseményről, tőlünk tudják meg, milyenek is ezek a brondok! 
Ola ellenállása hamarosan elolvadt.
Frank kapitány bement kabinjába. Itt mindig jól érezte magát. A feladatok súlya ránehezedett, és a hetven év sem volt könnyű. Most már sejtette, hogy ez lesz az utolsó útja. De legalább szépen fejezi be a pályafutását, ezt is remélte. El-

végre kevés az olyan kapitány, akiknek megadatik az, amit ő fog elvégezni a következő napokban az XC-2-es környékén vagy éppen a felszínén. Ha a brondok engedélyt adnak a leszállásra. Ledobta ruháját, a zuhany alatt egy teljes percet töltött; kellemesen hűvös volt a víz. Lába alatt a víz sebesen kicsorgott a csövön, a férfi most nem gondolt rá, hogy ezt is recirkulálják a berendezések, nincs túl sok vizük a hajóban.
Szárazra törölt testtel feküdt az ágyára, lehunyta a szemét. És akkor megtörtént.
Frank nem tudta pontosan, mi volt. Hirtelen valami megváltozott a hajóban, különösen a fülkében. A férfi felemelte a fejét. Körülnézett. A szemközti falnál valami fényfolt mozgott. Semmit sem értett. Honnan került oda? Nincs ott semmilyen fényforrás!
Először csak kíváncsiságot érzett. De mielőtt felülhetett volna, valamilyen akadály tette ezt lehetetlenné. Közben a fény folt előbb teljesen eltűnt, majd ismét felbukkant, ezúttal közelebb hozzá. Frank kapitány még mindig nem érzett félelmet.
Az agya még engedelmeskedett. Ezt világosan tudta, tehát megpróbált koncentrálni. De ez nem sikerült. Az ismeretlen akarat – hogy akaratról van szó, erről hamar meggyőződhetett – valósággal lenyomta őt a padlóra. Vergődött, ellenkezett. Nem sokáig. A fényfolt helyén váratlanul... egy ember jelent meg. Franknek a lélegzete is elakadt.
Hiszen a hajón csak ők voltak négyen!
De ki ez az ötödik?
Az az idegen ember nem volt éles, inkább elnyomorított tévé-szellemképhez hasonlított. A kép kissé rezgett is, jelentéktelen oldalirányú kimozdulásokat végzett. Nem látszott világosan. De afelől a kapitánynak nem lehettek kétségei, hogy egy embert formáz. Egy régimódi férfifejet, amely bajuszt is viselt. Ez manapság – és már régóta – nem volt divat a Peremvidéken. És az emberlakta naprendszerekben másutt sem. Az ilyen módon megjelenő lény ott volt a kabinban, ezt is tudta. Mintha messziről vetítették volna oda, mégis ott volt. Szinte személyesen, valamilyen formában egyenesen hozzá beszélt. Efelől sem lehették kétségei.
Első önálló gondolata az volt, hogy a brondok mesterkednek. Valamilyen ellenreakcióra – őszintén, szólva – már előző naptól kezdve számított. Nem hitte el, hogy amazok nem tesznek semmit. És lám, itt van!
A kép megszólalt.
   – Üdvözlöm, kapitány.
Frank már nem is csodálkozott. Tudják az idegenek, hogy ő a kapitány? No, természetesen. Vagy ez az egész álom csupán? Hiszen lefeküdt az ágyára, még emlékeiben a mozdulat, ahogyan fáradt gerincét elnyújtóztatta. Tehát alszik. Álmodik: De ilyesmit? Az fel sem tűnt neki, hogy a kép emberi nyelven szólt, azon a nyelven, amelyen az emberek beszélnek sok száz éve a Földön és a kozmosz meghódított vidékein. Az ő nyel-

vük ez. És most ez az idegen is ezen a nyelven szólt hozzá.
   – Tudom, hogy csodálkozol, kapitány. A brondok bolygójáról beszélek hozzád. Nem olyan a külsőnk, mint a tiétek, de én... én ismerem a világotokat. Jártam már ott.
   – Hát van űrhajózás itt is? – kérdezte Frank. Nem látott semmi különöset abban, hogy beszélget az előtte remegő-lebegő képpel. Holografikus vetítés, jutott eszébe.
   – Nincs. De hagyjuk ezt, kapitány. A lényeg: tudom, kik vagytok, honnan jöttök. A brondokat is ismerem. Nem rosszindulatúak, bár ilyenek is akadnak közöttük. Emiatt kaptatok két üzenetet.
   – Ellentétes tartalommal... – mormolta Frank.
   – Így van. Ne csodálkozz. Vannak itt akik félnek tőletek, és féltik az ittenieket is a találkozástól. Lehet, sokáig fogtok várni a leszállási engedélyre, és nem is biztos, hogy megkapjátok.
Frank csalódottságot érzett. Ám a reszketeg kép így folytatta:
   – Mindig van megoldás, kapitány. Én mellettetek állok, és hajlandó vagyok segíteni. Csak annyit válaszolj, biztos, hogy le akartok szállni?
   – Biztos – felelte Frank, önmaga számára is meglepő határozottsággal. Hiszen... hogy is mehetnénk éppen most el innen? Dolgunk végezetlenül? Ha már eddig eljöttünk!
   – Akkor figyelj rám, nagyon figyelj – mondta az ismeretlen kép-lény, és beszélt, beszélt, Frank pedig erősen figyelt.

7.

Magnus brond-teste magához tért.
Ürességet érzett, egy kis ideig – nem is tudta, meddig -, valami olyan szörnyű űrben lógott, hogy elfogta a kétségbeesés. De ez hirtelen megváltozott. Ismét bekattant emlékezete, majd akaratereje is.
Eszmélt. Kinyitotta a szemét, fülébe hatoltak a zajok, érzékelte a külvilágot. Valahol feküdt, kemény talajon. Érezte a föld szagát, a páráját. Hűvös volt. És még sötét. Éjszaka?
Felállt. Nem voltak mások a közelben, ezt nagyon jól érezte. Magnus visszanyerte erejét, és mivel tudata másutt nem volt elfoglalva, hát visszatért ebbe a testbe. Most itt volt ő, a teljes ő.
Már emlékezett az elrablása körülményeire is. Három idegen támadta meg Tranna háza előtt. Hol vannak most?
Fák közül lépett ki egy tisztásra. Távolabb valami egyenes, fekete húzódott – út. Házak nem voltak a környéken. Akik elbántak vele, arra törekedtek csak, hogy egy ideig ne legyen az események közelében. Kik tehették? Es kinek a megbízásából?
Magnus megtapogatta a fejét, karjaival széthajtotta, az ágakat. A bokrok és a fák mögötte maradtak. Fogalma sem volt róla, milyen messze lehet a Várostól. Valahol a külvárosok közelében lehet, gyanította. Az útra érve közeledő fényeket

látott, de a jármű elszáguldott mellette, hiába integetett neki. Időérzéke azt sugallta, hogy hajnalig már csak két nagy időegység maradt vagy csak épp valamivel több. Homályos előérzete is volt; valami történt eszméleüensége alatt vagy most fog történni. Valami rossz. És ő nem akadályozhatja meg?
Ismét jött egy jármű, ezúttal az ellenkező irányból. Intett, és az fékezett. Egy pillanattal később a Város felé utazott egy táplálékszállító haladógéppel...
...És hamarosan ismét Tranna háza előtt állt. Körülnézett, de már senkit sem látott. Óvatosan közeledett. Nem szerette volna, ha másodszor is csapdába esik. De csönd volt, a fák mozdulatlanul álltak, akárcsak a négyszögletes ház.
Hamarosan a falak között volt. A zárra, a nyitóra otthonosan talált rá egyik keze, miközben a többivel a fejét védte egy esetleges ütéstől. De odabent sem volt ellenség.
   – Magnus? – hallotta Tranna hangját és nagyon megkönnyebbült. Hiszen a Városban biztosan sokan ismerték az asszonyhoz fűződő viszonyát, ezt épp eléggé bizonyította az, hogy éppen Tranna háza előtt vártak rá. A szólítás azonban azt jelezte: az asszony szabad, nem esett baja, és éppen őt várja, még e késő hajnali időpontban is. Magnus melegséget érzett a szíve körül.
   – Én vagyok – mondta, és várt. Ha idebent is lapulnak, sőt talán az asszonyt is fogva tartják... De máris hallotta a könnyed lépteket. így senki sem tud futni a sötét házban, csak Tranna, ismeri a járását, és nem ütközik a bútorokba. Ha későn jön, így fut eléje – hiszen nem aludt egész éjjel, biztosan rá várt!
A nő illata orrába csapott, igen, itt van. Átölelték egymást. Most már minden jó, így kell lennie, gondolta-érezte. Egyedül voltak a házban, és Magnus lassan megnyugodott. Pár szóval mondta el Trannának a történteket, az asszony közben a fejét tapogatta, volt ott egy seb, amire a férfi eddig ügyet sem vetett. Míg Tranna elsietett a fürdőszobába fertőtlenítőszerért, Magnus a távbeszélőhöz ment. Mint a brondoknál mindenütt, az időmérő itt is a távbeszélőbe volt építve. Látta, jól sejtette. Alig két időegység múlva reggel lesz... Fel kell hívnia Rinnt, aki biztosan nem alszik már ilyenkor.
És azt sem ártana tudni, hol lehet most Negat és miben, töri a fejét – jutott még eszébe.
Lend nem aludt. Éppen ezért ő volt az, aki elsőnek vette észre mi történt.
Az űrhajó szinte mozdulatlanul függött a fekete űrben. Nem sokkal az XC-2-es légköre fölött köröztek úgy, hogy nyolcvanhárom percenként elhaladtak a Város fölött. Most is éppen afölött járhattak, amikor a hajó testét valami megrázta. Meteorral ütköztek volna? Lend felpattant székéből, a tükörben meglátta magát. Kínozta a gondolat – valahol már érezte ezt. Farkasszemet nézve saját arcával, hirtelen beugrott a dolog. Egy gyakorlórepülésen történt.

Máris rohant. A folyosón senkit sem látott. Ki tehette? Beugrott a legközelebbi kabinba, de az üres volt. Ola az ügyeletes, igen! Máris futott a vezérlő felé. Valahol mögötte is nyílott egy ajtó, nem tudta, inkább érezte, hogy Frank jön. Ha valaki, hát ő tudja, mit jelent az a rázkódás!
A vezérlőben érte utol a kapitány. Ola és Wardy nem voltak ott. De mégis... Valahogy ott voltak: egy képernyőn, egymás mellett a két arc.
   – Mi ez? – kiáltotta Frank.
   – Semmi baj, kapitány – hallották Wardy hangját a rádióból. – Csak egy kis kirándulás, amelyre titeket nem hívtunk meg, de majd legközelebb eljöhettek.
   – Wardy! – ordította Frank és nagyon vörös volt a feje. Lend viszont a műszerfalra tapadt. Hát igen, azok ketten beültek az egyetlen leszállóegységükbe és a rakétamotoros szerkezetet kiejtették a bal kettes fenékzsilipből. A férfi elsősorban azt ellenőrizte, minden rendben van-e a leszállóegységnél? Kabin belső nyomása, a motor, a gázok égési hőmérséklete... Mindent láthatott itt is, a közös jelzőrendszer ide is továbbította az adatokat. A jármű gyorsan zuhant a mélybe, egy másik kamera – amely a leszállóegység indításakor automatikusan kapcsolt be – mutatta a napfényben csillogó, kisebbedő testet. A légkör felső rétegeiben járt már, aztán az egymásra sűrűsödő fehéres felhők nyelték hirtelen el.
   – Ha visszajönnek, akkor... akkor... – Frank két keze ökölbe szorult. Lend hallgatott, nem akarta idegesíteni a kapitányt. Szája elé kapta a mikrofont.
   – Ola, Wardy, vigyázzatok magatokra! A rádiókapcsolat legyen állandó. Aggódunk értetek! – És amikor nem jött válasz, értette meg: amazok a szabályokat semmibe véve kikapcsolták a rádiót. Talán azért, hogy a kapitány és ő ne ugasson bele a dolgaikba. így szokta mondani Wardy, nem? Frank pedig éppen ekkor arra gondolt, egyszer úgyis kiderül majd, hogy az emberek és idegenek közti legelső kapcsolatfelvétel alatt a legénység egyik fele megszegte a szabályt, sőt minden idevonatkozó szabályt... Ráadásul – a verejték lassan ellepte a férfi homlokát – megszegték az idegeneknek adott szavukat is!
   – Mit szándékozol tenni? – kérdezte Rinn a távbeszélőben.
Magnus tekintete Trannára tévedt. A nő a félhomályban várta, szemében még ott ült az aggodalom tüze, szinte lobogtak a féltés lángjai. Nagyon szeret engem, gondolta Magnus nem is annyira büszkeséggel, mint inkább örömmel. Végtelen élete során a mindenség számos pontján járt már, alakot is öltött, helybeli bolygólakó lénnyé változott talán százszor is. Különféle testekben és formákban élte az ottaniak életét, hogy jobban behatolhasson a leikükbe is. Negattal együtt végigjárta sokuk egész fejlődését, óvta – ha tehette – az életet, miközben Negat éppen ellenkezőleg. Most itt vannak. Szegény Tranna... azt hiszi, egy

itteni férfit szeret. Magnus közben beszélt, de szemét nem vette le a fal mellett várkozó négykarú, karcsú alakról.
   – Nyilvánvaló, hogy Negat sugallatára történt
   – mondta a társelnöknek a távbeszélő hallójába. – Valami okból néhány kisegységnyi időre el akartak távolítani engem a Városból. Cselekvőképtelenségemet idézték elő. Ezen idő alatt tehát történt valami, nem gondolod?
   – Sajnos, okfejtésed nagyon is reális. Azt hiszem, tudom is már mi történt... – a hallóból zaj, dulakodás, kiáltások hallatszottak, majd Rinnek sikerült még annyit belekiáltania a készülékbe: – Fegyveresek törtek be hozzám... Tégy valamit, barátom!
Aztán megszakadt a vonal: Magnus egy pillanatig mozdulatlanul állt. Fegyveresek? Mi lehet ez? Lázadás? Ugyanakkor tisztában volt vele, Rinn az utolsó pillanatig sem vesztette el a fejét, kiáltását nem az ő nevével fejezte be, nem mondta ki a Magnus szót, nehogy amazokat nyomra vezesse. Sikerült jelt adnia az őt fenyegető bajról
   – de amazok nem tudják kivel beszélt. Ügyes! Tranna közelebb jött. Nem hallotta a beszélgetést, de értette Magnus arckifejezéséből: valami szörnyű történt. Azon az éjszakán – már másodszor.
Tégy valamit, barátom! – kiáltotta Rinn. Ez nem csak kérés, parancs is volt egyben. Magnus tudta, ő az egyetlen, aki már tudja, hogy Rinn társelnök nem szabad ember. A lefogására a parancsot olyan valaki adhatta ki, akire sokan hallgatnak, akinek sokan engedelmeskednek... Idegesen pattogtatta az ujjait, rossz szokása volt. Később aztán Magnust elfogta a vágy, amiről első pillanatban nem is tudta, micsoda. Csak egy kis időegység múlva, eléggé döbbenten ismerte fel: harag. Düh. Iszonyú düh! A brondok között még sohasem érzett ilyesmit. Talán őket sem tartotta képesnek a nagy érzelmekre. Most viszont, maga is brond lévén, ijedten tapasztalta: az itteni események hatása alól nem vonhatja ki teljesen magát.
Tranna finom ösztönével megsejtette, mi következik. Elébe ment az eseményeknek:
   – Ha menned kell, drágám... Nem tartóztatlak. Csak... nagyon vigyázz magadra!
   – Vigyázok – ígérte, de lélekben már nem is volt ott. Amit Tranna iránt érzett, most hirtelen kevésbé fontossá vált. Az éjszaka eseményei ráébresztették, hogy bizonyos mértékben félreismerte ezeket a brondokat. Hiába él köztük oly régóta, nem igazán tudja még, milyen erők mozgatják őket. Most kénytelen volt elismerni, hogy meglepték. Hogy erre nem számított. És aggódott is. Az idegenek is itt vannak. Az emberek. Úgy hitte, ismeri őket; valaha figyelemmel kísérte egész fejlődésüket. De most már ebben sem volt olyan biztos. Ezek a biológiai lények nagy meglepetéseket okozhatnak. Ha pedig ketten találkoznak, két egymástól ennyire eltérő kultúra... Nem is tudta pontosan, mitől is fél, de nagyon tartott ettől a találkozástól.
Megölelte Trannát és a hátsó kijáraton át távo-

zott. Még sokáig érezte a hátában a nő tekintetét. Valahogy most jólesett, hogy ezek a brondok is kétneműek. Az itteni nők remekül kiegészítik a férfiakat. Pedig még nem harcolták ki a nekik járó helyet a Városban, az életben.
Óvatosan haladt. Megkerülte a parkot is, nem ment vissza a haladógépéért. Ha figyelik a házat, ha rá várnak, biztosan ott ólálkodnak valahol. A belváros felől furcsa zajt hallott, mintha nagyon sok gép haladna egyazon irányba. Két utcával odébb ért ki a szögletes épületek közül, figyelmesen tekintgetett körül. Aztán kiállt egy sarokra. Majd csak jön arra valamilyen jármű, amely felveszi talán. El kell jutnia a Belvárosba.
Amint várakozott a még homályos, de keleten már éppen felszakadozó égbolt alatt, egyszer csak tudatába kapcsolódott Negat.
“Miként vélekedsz a civilizációk találkozásáról?" – kérdezte nyugodtan. Mintha mi sem történt volna. És Magnus, bár gyanította, hogy Negatnak köze volt elrablásához és a többi, számára még homályos eseményekhez is biztosan, azonnal túltette magát rajtuk. Ők ketten Negattal, ha ellenfelek is, sohasem pusztíthatják el egymást. De nagy pusztulásokat okozhatnak az ártatlan világokban. Most tehát Negat a véleménye felől érdeklődik...
“Veszélyekkeljár" – felelte Magnus, miközben itteni teste a sötétben várakozott. “Bővebb indoklást kérek." “Megkapod, tagadás fia. Azt vallom, hogy szerencsére a megközelítőleg egyforma fejlődési szinten lévő civilizációk nagyon távol élnek egymástól. Mert ha közelebb lennének, túl gyakran fordulna elő ilyen találkozás. Most bajba kerülnek a brondok és az emberek, tapasztalod majd."
“Nem látom a szükséges összefüggést. "
“Mert túl egyszerűen szemléled a fejlett életet. Ha ketten találkoznak, nyilvánvalóan az egyik valamivel – vagy sokkal – fejlettebb a másiknál. Nagyon valószínűtlen, hogy éppen két azonos szintű civilizáció találkozzon..."
“És ha nem azonosak? A fejlettebb nyilván el tudja érni, hogy a találkozás ténye is tőle függjön, vagy ha nem akarja, egyáltalán létre se jöjjön."
“Nem érted a lényeget. Ha találkoznak, hatnak egymásra. A fejlettebb hat a másikra. Ezáltal megváltoztatja annak teljes fejlődését, amely attól kezdve már nem lesz olyan, mint volt. Elvesztik a fonalat, a természetes fejlődésük vonalát. Most már mindig egy idegen vonalat követnek majd, mert az lesz a minta, a szép, a kívánatos. "
“Ez egyáltalán nem biztos. "
“Eddig, ahányszor megtörtént, így történt. "
“És ha egy civilizáció szembeszáll az idegenekkel? Ha nem akar velük találkozni?"
“Attól függ, mit értesz a szembeszállás alatt. Harcot?"
“Talán jobb, mint ha hagyják magukat letéríteni fejlődésük természetes útjáról. Ez sokkal nagyobb katasztrófát okozhat. Különben is... Abban bízom, hogy az emberek okosabbak lesznek, hi-

szen magasabb szintet képviselnek, mint a brondok."
“Hát csak bízzál ebben. "
Magnust az utolsó üzenetrészlet elgondolkodtatta. Eszébe jutottak Negat régi fortélyai. Most is mintha gúnnyal telítődtek volria ezek a gondolatok, amiket a maguk különleges módján közöltek egymással. Magnus nem bízott Negatban, különösen a mai éjszaka után. Az emberekben sem bízhatott. Tett már egyet és mást, hogy ne jöjjön létre valamilyen konfliktus, de...
Kénytelen volt más eszközökhöz nyúlni. Kapcsolatba lépett a bolygó holdján elhelyezkedő járművével, annak szinte mindenható központi agyával. Információkat kért, és elképzelhetetlenül rövid idő alatt meg is kapta őket mindkét fajtából.
Az első egy fizikális hír volt: a Belváros felé minden irányból egyforma méretű haladógépek tartanak, ott csoportosulnak és nyilvánvalóan logikai alapon helyezkednek el csoportjaik. Magnus hát tudta már: ezek csak a fegyveres őrök járművei lehetnek. Megszállták a Belvárost?
A másik információ kozmikus eredetű volt, és nagy aggodalmat okozott a férfiban. A brondok bolygója körül keringő idegen űrhajóról levált egy kisebb egység, feltehetően kozmikus bolygóra szálló jármű, és nagy sebességgel közeledik a felszínhez. Azt még nem sikerült megállapítani, hány idegen lény utazik benne, vagy hogy ott vannak-e egyáltalán? Nem automatikus-e a vezérlés? Arra sem derültfény egyelőre, mi lehet az idegenek célja ezzel.
Magnus jelezte a központi agynak, hogy hamarosan pontos koordinátákat kér tőle a leszállás helyére vonatkozóan, aztán észrevette, hogy közeledik egy haladógép. Fiatal fiú ült benne, Magnus egyetlen intésére lefékezte járművét. Talán örült is, hogy lesz kivel beszélgetnie... Fél kis-egységnyi idő múlva Magnus meglátta az első fegyveresőr – járművet. Nagy barna teherszállító volt, rajta ismeretlen rendeltetésű, szintén barnára festett tárgyakkal. Ezek alighanem fegyverek voltak. Magnus elgondolkozva szemlélte a látványt. Ahogy a haladógép befelé ment a Városba, egyre több ilyen járművet látott, és nyugtalansága nőttön-nőtt.

8.

   – Mennyi még? – kérdezte Ola.
Már becsúsztak az éjszakába, a bolygó megvilágítatlan oldalán járt a leszállóegység. Wardy csökkentette a sebességet, sőt ki is kapcsolta a rakétahajtóművet, hangtalanul siklottak. A Város fényei előttük ragyogtak. Mögöttük akkor kelt fel a rendszer csillaga, de a földet még nem világította meg halvány fénye.
   – Alig nyolcezer méter – felelte a férfi. Álla akaratosan előrefeszült, ujjain kis rángások futottak át. Nagy erővel fékezte magát. Volt benne valami idegen, érzékelte Ola, de ez csak pillanat-

nyi, múló gondolat volt, a látvány rögtön elterelte figyelmét. Odalent a fények lakhelyet jeleztek. A táj és a fény együttesen a Földet idézték, ahol Ola csak egyszer járt életében, pár évvel ezelőtt. Milyen réginek is tűnik minden, ami az expedíció előtt volt!
Ez a vad terv csak most ijesztette el egy kicsit. Kikapcsolták a rádiót, úgy ereszkedtek alá. Frank és Lend biztosan őrjöngenek... Ola elhúzta a száját. Tényleg ő lehet az első ember, aki egy idegen, fejlett lényektől lakott bolygóra teszi a lábát? Biztosan belekerül a krónikákba! Még szerencse, hogy van itt videóberendezés. Beépített és a hordozható is, egyszerre. Ola éppen gondoskodott arról, hogy működésbe lépjen a közvetítő is. A képet ettől kezdve az űrhajóban maradt legénység is láthatja.
A felhők elmaradtak, néhány fátyolszerű réteg volt csak már előttük. A jármű érezhetően süllyedt, áttört a rétegeken és a két utas nagyon tisztán látta a fényeket. A város csupa négyszögletes építményből állt és köztük elég széles utak, terek voltak. Néhol parkok zöldelltek.
   – A növényzet éppen úgy klorofill-alapú, mint nálunk – jegyezte meg a férfi nem túl szakszerűen. Biológust nem hoztak magukkal. Wardy sem volt egészen nyugodt, nagyokat nyelt. Kezdeti izgalma csak kissé csökkent. Most nem tartott Franktől, inkább a feladatra összpontosított.
A leszállóegység rohamosan süllyedt. Ola tudta: Wardy a város túlsó szélén akar talajt érni, hogy ne kelljen sokat gyalogolniuk. Kérdés, milyen lesz a fogadtatás? A lány aggódott, de tudta, ezt nem mutathatja ki Wardynak.
Tekintete az ülése előtti szerelvényfalra tévedt. Nem volt itt túl sok hely, mindent besüllyesztettek a falakban hagyott üregekbe. Valahol kábelek és hűtőfolyadék csövei vezettek mindenfelé, műszerek bújtak meg a sarokban. Olának egy felirat juttatta eszébe a fegyvereket. Nem kérdezett semmit Wardytól, felnyitotta az egyik fiókot és kivette a nagy, vörös műanyagból készült, nem nehéz pisztolyt. A benne lévő lövedékek különleges hatásáról a gyakorlatok alatt győződhetett meg. Annak idején megtanult lőni is – mint minden űrhajós, aki efféle feladatokat kapott. A fegyvert az övéhez erősítette.
Közben már szinte a fákat súrolták. Wardy csak annyit látott, hogy az ágaik göcsörtösek és ide-oda kanyarodnak, nem annyira egyenesek, mint a földi fáké. De túlságosan lefoglalták a műszerek. Egyszerre csökkentette a magasságot, kis ellenrakétákkal fékezett, és ügyelt arra is, nehogy túlzásba vigye a fékezést. A gép labilissá lett – ez a hibája ezeknek a járműveknek, tudta jól. Hiszen figyelmeztették. A hermetikus kabinban ülve ránézett a lányra:
   – Sisakot fel, oxigénkeveréket bekapcsolni! Mostantól kezdve bármi megtörténhet, vigyázz!
   – Katapultálás is?
   – Azt mondtam: minden – ismételte Wardy, úgy összeszorította állkapcsát, hogy szinte fájt. Tudta, a műszereket nemcsak ő, hanem a gép központi vezérlése is figyeli és idejében jelt ad,

ha valami baj lesz. De ennyire talaj közelben Wardy sem utazott még soha. A gyakorló repüléseket lakatlan területek fölött tartották. Ha a hajtómű felrobbanna itt, a házak fölött...
A gép alól elfogytak a házak. Zöld növények, szabad térség. Wardy hirtelen határozott. A gépet oldalra döntötte, kanyarodott. Két kisebb tisztás után felbukkant előtte egy harmadik is. Akkor vetődtek oda a felkelő csillag első sugarai. A földretevő programot egyetlen szenzor érintésével indította el, és tulajdonképpen nem volt más tennivalója. A többit az automata pilóta intézte.
A gép négy függőlegesen beszerelt leszállórakétája vakító fehér fénnyel égett alant, a jármű most szinte lebegett. Aztán puhán leült a talajra, lapos teste elnyúlt a fűhöz hasonló, bár merev szálú növények között.
   – Megérkeztünk – mondta Wardy, és maga sem tudta miért, felnevetett. Pedig lelke mélyén egy csöppet sem volt vidám. Inkább baljós nyugtalanság ülte meg tudatát, akár az űrbéli kráterek végtelennek tetsző, hatalmas árnyéka.
Magnus kezdte sejtem, mi történt a Belvárosban. Feltevését Rinn esete is alátámasztotta. Már nem is volt szüksége egyéb információra. Keresett egy távbeszélőt, felhívta volna Trannát, hogy eddig nem esett baja – azt is tervezte, hogy megpróbál Rinn környezetével érintkezésbe lépni -, de döbbenten tapasztalta, hogy a távbeszélők nem működnek. Kivétel nélkül mindet kikapcsolták.
Nyilván a távközpontban, mormolta. Szóval nagy, barna járművek lepték el a központot... Akkor nem kétséges, hogy valakik a fegyveresek felhasználásával tettek szert uralomra a városban. Vagy a legjobb úton vannak, hogy uralomra kerüljenek. Rinnt elhurcolták, ez nem kétséges.
Ekkor kapta az értesítést a különleges hullámhosszon, amelyet semmiféle brond nem érzékelhetett:
AZ IDEGEN LESZÁLLÓEGYSÉG TALAJT ÉRT, KOORDINÁTÁK...
A számsor, ismerős volt neki, és agyának egy rejtett részlete vizuálisra állott át azonnal, nem használva ehhez a férfi itteni látószerveit. Mindez odabent, a testében játszódott le. Tudatába vetült tehát a Város térképe, és azon vibrált egy zöldes fénypont: itt értek le. Egyéb hír még nem volt róluk.
Magnus tudta, mihamarabb oda kell érnie. De az utcákon csak őrök járműveit látta. A közeli kis téren éppen áthaladt egy konvoj, marcona brondok néztek le, egyenruhában, sisakkal fejükön. Másokat alig lehetett látni. Korán volt még, bár éppen felkelt a csillag, fényesedett még a levegő is. Ám a brondok mintha érezték volna a történteket, sőt biztosan érezték is. Magnus végre az egyik ház előtt felfedezett egy haladógépet. Zárva volt az ajtaja és az utca néptelen. A férfi a maga különleges módján nyitotta ki: hatást gyakorolt a központi vezérlőszerkezetre. A primitív elektromos gépnek adott impulzussorozat azonnal nyitott minden zárat. Utána gyerekjáték volt be-

indítani a motort, ugyanazon a módon. Elszáguldott a Város nyugati széle felé.
   – Mi van az öregekkel? – kérdezte Klug.
A férfi zömök teste mintha magasabb lett volna. Tele volt energiával, és lelke mélyére lökte kétségeit. Azok is voltak szép számmal, de tudta: mindenáron el kell felejtenie őket. Ha már erre az útra lépett...
   – Nagyobbrészt még nem tudják, mi történt – felelte első helyettese, egy nála valamivel fiatalabb, alacsony brond. – Néhány vezetőt letartóztattunk, a többiek ezek nélkül úgysem tudnak mozdulni. Olyanok, mint a rentek, csak akkor léteznek, ha vezetőjük akad, Hát egy ideig nem kell ilyesmitől tartanunk.
   – A rádióban? – kérdezte röviden a társelnök.
   – Ártalmatlan közzenét adunk. Az adó elfoglalása óta ott is a mi brondjaink kezében van minden.
   – Megbízhatóak?
   – Természetesen, uram.
Klug feszültsége csak valamelyest csökkent. Még jó, hogy nincs egyedül. Persze, egyedül el sem kezdte volna, eszébe sem jutna ilyesmi. De már régebben tervezgette, ahányszor Rinn az útjába állt. Ahányszor az értetlen népség megvetéssel vagy gúnnyal fogadta javaslatait. Ahányszor az Öregek megakadályozták, hogy megvalósítsa az ötleteit. Hát így nem lehet vezetni ezt a népet, a Várost – káromkodott sokszor. Hogy egyedül is uralkodhatna, az sem tegnap jutott eszébe. No és... a szó igazi, régi jelentése szerint uralkodni! Meghatározni mindent, eldönteni mindent, a jövőbe vezető utakat megszabni, némelyiket pedig eltörölni!
   – Soha jobb alkalom... – morogta hangosan. Másik brondja szolgálatkészen felkapta a ki nem mondott gondolatot is:
   – Természetesen, elnök úr! A kettős társvezetés terhes a népre, terhes a hatalomra nézve is. Most pedig, amikor külső, kozmikus veszély fenyegeti a Város lakóit, amikor feltehetően gyilkos idegen lények inváziójától kell tartanunk, tovább nem tűrhetjük a Rinn-féle örökké határozatlan, gyengekezű vezetést. Ezzel népünket a biztos pusztulásba vinnénk... – maga sem vette észre, hogy a már este előkészített első rádióbeszédet szajkózza.
Klug mélyet lélegzett: – Rendben van, ezt fogom mondani a népnek. Alek megjött már?
   – Perceken belül itt lesz, rádión üzente annak a járműnek a parancsnoka, akit érte küldtünk.
   – Mondd meg neki, alaposan indokolja az eseményt, a külső veszély minden aspektusát fesse le, az sem baj, ha kemény szavakat használ. Mindenkinek meg kell értenie, hogy miért tettük, amit tettünk. Legyen világos, hogyha most nem kerül egyetlen kézbe az egész hatalom, az idegenekkel történő összecsapásban mindnyájan odaveszhetünk! Alek beszéljen az idegen űrhajó félelmetes fegyvereiről... Nem baj, ha a jó brondok egy kissé megijednek.

   – Nem hát! – vigyorogtak amazok is. Mind ott volt mellette, a legtöbbnek a nevét sem tudta, abban biztos volt, hogy ezek nem hagyják el. Nem hagyják magára, amíg fénylik a szerencse-csillaga.
Negat nevetett.
Nevetése nagyon is itteni, gúnnyal teli volt. Ha-ha-ha! Erdők és szakadékok, völgyek és dombok fölött szállt ez a nevetés. Ha-ha... – ordították a hegyi patakok, ha-ha, felelte a sivatag égő homokja. Negat úgy érezte, sikerült elérnie minden célját. Most már senki sem állíthatja meg!
Magnus, ha-ha-ha! Az idegen civilizációk találkozásán töpreng, ha-ha! Elhitte, hogy ez a fő probléma! Hogy ez az egyetlen kérdés, ami megoldásra vár...
A fejlettebb és a fejletlenebb találkozója? Hát számít az? Az erő számít, a ravaszság, a fortélyok. A tervek, amelyek beválnak vagy sem, amelyeket végre lehet hajtani vagy sem. Ha pedig jelentős haditechnikát vonultat fel mindkét fél, akkor...
Negat nevetése messzire szállt.

9.

   – Maradj nyugton! – vicsorította Wardy dühösen. Ola nem tudta mire vélni a dolgot, előbb rábámult:
   – Mi bajod? Csak azt mondtam, zárjuk le a gépet!
   – Magam is tudom, mit kell csinálni! – kiabált a férfi. Szemlátomást ideges volt. Ő is vörös pisztolyt markolt, de nem csatolta az övére, mint a lány. Ola ajkába harapott, elég volt a vitából, gondolta, és elhatározta, nem szól. Bármi is lesz, hallgatni fog. Körülnézett.
A hajnal éppen reggellé lett, fények táncoltak az égbolton. A fura göcsörtös ágakon kerek gömbök ültek. Ezek itt a levelek vagy a növények gyümölcsei? Nem tudhatta. A talajon apró bokrok zöldelltek, a föld nagyon vöröses volt.
Wardy lezárta a gépet, körülpillantott, majd határozott léptekkel indult kelet felé. Űrruhás teste ruganyosán vette az akadályokat – kidöntött fatörzset ugrott át, bokor fölött szállt el. Pedig az itteni tömegvonzás nagyon ismerősen húzta testüket a bolygó középpontja felé. Majdnem ugyanaz lehet az érték, gondolta Ola.
A tisztás széléről visszanézett. Járművük védtelennek tetszett, csillogó volt és tiszta, nagyon nem ideillő. Ha ezek a brondok vagy hogy is hívják őket... elpusztítják a gépet, hogyan mennek vissza a hajóra? Akkor talán Frank kapitány

is leszállna, bármi áron. De aztán elhessegette magától ezeket a gondolatokat.
Zajt hallottak. Valamilyen motoros jármű közeledett. Wardy teste megfeszült.
   – Ezek miattunk közelednek... Most fogunk... találkozni velük – nyögte sápadtan. Nem tudta, mitől tartson inkább: az idegenektől vagy a pillanat nagyságától? Most Ola is megértette a férfit. Wardy idegesen játszott a pisztolyával. Az volt az a perc, amikor talán megbánta, hogy eljöttek a hajóról. Hogy nem Frank áll itt a helyében. A kapitány biztosan tudná, mit kell most tenni – bár ő sem volt még ilyen helyzetben. De hát Frank az Frank, egy kapitány mégiscsak más...
Több irányból hallották egyszerre a motorzúgást. Ez azonnal gyanús lett, de nem mozdultak. Hátha errefelé mások a szokások, talán a bekerítés az ünneplő, mámoros öröm jele? Ola egy fa alatt állt meg. Wardy valamivel odébb, nyugtalanul hallgatózva. Aztán... A szerkezetek csaknem egyszerre bukkantak ki a növények közül. Nagyok voltak, szögletesek, barnák. Kicsit az imént fentről látott házakra emlékeztették az embereket. De nagyon közeledtek, agresszíven, mértéktelenül és egyszerre több irányból.
   – Mintha tudnák, hogy itt vagyunk! – kiáltotta Wardy dühösen. Hol erre, hol arra figyelt, ruháján megcsillant a fény. A bolygó napja már magasabbra emelkedett. – Ezek aligha – üdvözölni akarnak bennünket!
A járművek már a tisztáson robogtak. Wardy látta: kerekeik mindent letaposnak. Ezek nem ismernek akadályt? És miért nem fékeznek? Miért nem állnak meg, akár sorban is, miért nem jönnek elő belőlük az idegenek, és miért nem fogadják a vendégeket? Akkor hát ők ketten nem ok nélkül tartanak ezektől a közeledőktől?
   – Megígértük, hogy nem szállunk le.  Megszegtük az adott szavunkat – mondta Ola, elég halkan. Wardy talán nem is hallotta, pedig a sisakrádió nyilván közvetítette a hírt az ő antennájára is.
Aztán valami furcsa történt.
Ola csak annyit látott, hogy a legközelebb robogó gép nyílásán zöldessárga fény csap ki. Valami elsüvített a lány feje fölött. Ág reccsent. Aztán egész sorozat lövedék száguldott ki, Ola csak halványan érzékelte, hogy ez valami ellenséges dolog, támadás – a szó nagyon idegen volt számára, ilyesmit is csak filmeken látott eddig!
A levegőben kékes füst terjengett.
   – Futás! – kiáltotta Wardy, és máris mozdult. Ola startja rosszul sikerült, a lány megbotlott egy bokorban. De Wardy máris ott volt mellette; érezték, össze kell fogniok nekik, embereknek - az idegenség körülvette őket, szinte a levegőben volt. Közben a dörrenések összefolytak. Ola még hitte, csak félelmet akarnak bennük kelteni, és beugrott egy széles fatörzs mögé. Ekkor alig néhány centiméterre tőle egy arasznyi lövedék állt bele a fába, és felrobbant... Vakító volt a fény, a szkafanderre ügyelő mini-számítógép pillanatnyi késéssel csapta le a lány sisakján a sötét fényellenzőt. Ola egy pillanatig vakon állt, aztán kezdte

visszanyerni a látását. Érezte, valami hullik rá... Törött ágak. A sisak szerencsére megvédte a fejét.
Amikor ismét látott, túl közelről hallatszott a zúgás. És valami más is. Wardy lövöldözött. Csaknem minden lövése célba talált. A pisztoly lövedékei átlyukasztották az őket üldöző, legközelebb hatolt barna jármű fémburkolatát, és odabent alighanem eltaláltak valamilyen lőszerkészletet, mert a jármű felrobbant.
Iszonyú nagy volt a detonáció. A gép már alig húsz méterre volt tőlük, amikor felrobbant. A mögötte haladók azonnal megtorpantak. Izzó fémdarabok repültek az égbe és hullottak le nagy körben. Wardy elkapta Ola karját, maga után rántotta a lányt. Bukdácsolva futották, ahogy távolodtak a krátertől, amely feketén nyílott a földben.
Nem jutottak messzire. A kis liget hamar véget ért, mögötte egy másik tisztás nyílott. Valahol messzebb már házakat is láttak, furcsa, kicsi ablakokkal, sötétszürke falakkal. Itt is jött két jármű; biztosan látták a közeledőket, szemlátomást igyekeztek elébük vágni. Ola és Wardy itt elszakadtak egymástól. Egy nagyobb bokrot kétoldalról kerültek meg, aztán már csak messzebbről látták egymást. Wardy úgy döntött, átrohan a tisztáson; talán az is megfordult a fejében, hogy így elcsalja járművüktől az idegeneket és egy nagy kört leírva visszakanyarodhat érte. Akkor már könnyű lesz felszednie Olát és eltűnni erről az átkozott bolygóról!
Wardy még a tisztás közepére sem ért, amikor Ola tágranyílt szeme közel hozta a szörnyű látványt.
Egy lövedék telibe találta a férfit. Ettől a minirakétától űrruhája sem óvhatta meg. Wardy megingott, elhajolt. Talán ordított is kínjában. De ezt Ola sem hallhatta, mert a lövedék felrobbant. Mintha valamilyen felsőbb erő ugyanúgy állna bosszút a férfin, ahogyan ő elbánt az imént az üldöző járművel. Ahogyan az repült a levegőbe -úgy robbant szét testének darabjaira a férfi is. Ola nem is bírta nézni; bár mire iszonyodva elfordult, valójában vége is volt mindennek.
A férfiból csak egy véres tömeg maradt, összekeveredtek zsigerei az űrruha darabjaival. Ola sikoltott. A járművek megtorpantak Wardy maradványai mellett. A lány még mindig nem kapott észbe. Még mindig nem sejtette, hogy amazok nem látják őt, hisz a bokrok takarásában térdelt a földön, gyomrában görcs, és tudatában a félelem...
Aztán valami furcsa történt.
Idegen hang szólalt meg az agyában. Mintha válóban hang lett volna. Férfihang volt és a lány tisztán hallotta:
GYERE! GYERE! GYERE! SEGÍTEK! SEGÍTEK! SEGÍTEK!
Hogy miért hangzott el minden szó háromszor, azon akkor nem gondolkodott. A hívás erős volt, nagyon erős. Egyenesen a lelkébe hatolt, paranccsá lett. A másik oldalról pedig a félelem űzte. Még mindig látta Wardyt, vagyis azt, ami tár-

sából maradt. A halott mellett vesztegelt még a két jármű, de aztán elindulnak biztosan, őt keresik majd!
Ola agya iránytű lett, azonnal meglelte az irányt. Ebben egy különös vonzás is segítette. Távolodott az idegen, nagy barna járművektől, és azok nem lőttek utána, nem üldözték. A lány akkor még nem tudhatta, hogy ezt is ugyanaz az erő intézte el, amely most rá várt, őt hívta, neki üzent. Futott a tisztás szélén, és valamivel odébb, a ritkás fák között meglátott egy kicsiny alkalmatosságot. Olyan volt, mint a Földön egy elektroautó. Éppen nyílott az ajtaja, amikor ismét jött az éteri üzenet:
GYERE IDE! SIESS! SIESS!
Az ismeretlen nem volt mindenható, nem állíthatta meg a támadókat, legfeljebb egy percig késleltethette indulásukat. Ezt világosan érezte most Ola is. A lány lihegve ért a járműhöz, habozása nagyon rövid volt. Ha meg akarják ölni... mint Wardyt? Valami sikoltva tiltakozott a lelkében, aztán mégis beugrott.
Odabent félhomály volt, de éppen elég ahhoz, hogy – amikor a szkafandervezérlő felrántotta a fényvédő sötét réteget a sisakján – világosan láthassa azt a lényt, amely bent várt rá.
Ola hosszan sikoltott.
A lény függőleges testalkatú volt, most ült, de kissé furcsán, mert alsó végtagjait maga alá csavarta, tulajdonképpen rajtuk ült. Hogy két lába van – azt így csak sejthette a lány. De az ijedt undor nem hagyott alább, amikor látta: a lénynek négy karja van. Kettő-kettő lógott egymás mellett, csaknem közös tőből-vállból kinőve kétoldalt. Középen a feje, szemek, valami szájszerűség is, kicsi és kerek...
ÉN VAGYOK AZ, NINCS MITŐL FÉLNED – sugallta a lény. Lehet, tett feléje valamilyen gesztust is, hogy csökkentse lelke labilitását, azonban a géppel kellett foglalkoznia. Csinált, néhány mozdulatot – mind a négy kezével dolgozott egyszerre –, és Ola mögött becsukódott az ajtó, és a gép a kezdeti lassú gurulás után váratlanul felgyorsult. Egy pillanat, és a fák közül a házak közé ért. Valami utcaféleség lehetett.
Magnus attól kezdve egyenletesen vezette a járművet, bár még maga sem tudta, hová viszi Olát, és egyáltalán, miért mentette meg ezt az idegen űrhajóst?

10.

   – Megsértettétek a törvényt – jelentette ki Rinn ellentmondást nem tűrően. Máskor is így beszélt; sok ellensége volt emiatt. De most az ellenségek nem bújtak el barátságos tekintetek, mézes-mázos szavak, látszólagos egyetértés leplei mögé. Ott álltak vele szemben, és ő is tudta: az, hogy leleplezték magukat, valami végzetest is jelenthet. Ha ezek többé nem titkolják ellenállásukat, sőt gyűlöletüket, akkor... akkor nem tartanak már semmitől. Nem is annyira tőle, Rinntől, mint inkább

a törvénytől. Amit megszegtek, felrúgtak, semmibe vettek. Klug és társai a szemébe nevettek:
   – Miféle törvényt? A rendkívüli helyzet rendkívüli, új törvényeket követel. Azt te is kénytelen vagy elismerni, hogy a Várost fenyegető óriási veszély miatt másképpen kellett reagálnunk, mint eddig bármikor is.
   – A veszélyt magatok idéztétek elő! – sziszegte Rinn haragosan. A börtönné átalakított épületből nem menekülhet, tudta már. Az ablakokon rácsok, körös-körül fegyveresek. Ezek az átkozottak mindent elterveztek jó előre!
   – Úgy látszik, még nem tudsz mindent – Klug arca komolyra vált. – Az idegenek leszálltak és máris harcot kezdeményeztek. Őreink, csapataink keményen küzdenek. Egy idegent már el is pusztítottunk... – Klug hirtelen sarkon fordult, vállán lógatva karjait a maga szokásos, jellegzetes járásával távozott. Az őrök követték. És a tanácsadói is. Ez utóbbiakat Rinn nem ismerte, csak az arcukra emlékezett. Mind fiatalok voltak, Klug körül látta őket az utóbbi időben. Hát persze, minden társelnök behozza a maga embereit a hivatalokba, kevéske hatalmat ad nekik, ezzel láncolja őket magához. Ha teheti, még egy bizonyos szinten büntetlenséget is biztosít nekik. Tudják, ha nem követnek el túl nagy hibát, protektoruk majd kiáll mellettük... Aztán a társelnököt megrohanták a gondolatok. Még csak reggel van, és az idegenek itt vannak a Városban? Nem ezt ígérték! Magnus sem ezt ígérte. És mi az, hogy harcban állnak? Vagy ezt talán csak Klug hazudta, hogy elvegye az érveit?
Rinn magára maradt a homályos helyiségben. A rácsos ablakon át távoli házakat látott. Alighanem az őrök egyik laktanyájába hozták, valamelyik külvárosban lehetett. A férfi aztán elfordult az ablakból, magára maradt kínzó gondolataival.
Félelmetes rohanás volt. Magnus még sohasem vezetett így, mint most. 
A haladógép dülöngélve vette a kanyarokat. Az utcákon szerencsére még egyáltalán nem volt forgalom, így sebesen haladhatott. Az üldöző behemót, barna gépek – a fegyveres őrök járművei – lassan lemaradtak. Magnus nem félt, hogy megfigyelik a gép számát; hisz azt csak úgy lopta. Ezen a nyomon ugyan nem jutnak el hozzá. Gyorsan összevetette az adatokat. Mit tudnak amazgk, és mit nem? Az idegenek közül kettő leszállt, az egyik elpusztult, a másik egy ismeretlen járművel menekül. Nyilván sejtik: azt a járművet nem az idegen, űrből jött valaki vezeti, hanem egy helybeli. Ebből Klug emberei azt a számukra döbbenetes következtetést vonják majd le, hogy az idegeneknek akadnak itt szövetségeseik is. Talán nem tart sokáig, amíg ezen a deduktív úton is eljutnak egy névhez, egy személyhez, akit Magnusnak hívnak... 
Magnust most ez nem igazán érdekelte. Hisz úgysem bánhatnak el vele. Az egyetlen, ami ag-

gasztotta: milyen szerepe lehet az ügyben Negatnak? Merthogy valamilyen van, az biztos.
Közben a tudata aránylag pontosan vette az Ola agyából áradó jelzéseket. Igaz, ezek meglehetősen kaotikusak voltak, dominált bennük a félelem és a zavarodottság. Most nem kommunikáltak egymással. Ola mozdulatlanul ült, nézett előre az átlátszó anyagból készült védőrétegen át. Voltak pillanatok, amikor azt hihette, a Földön van ismét. Hiszen utcák, házak, autó volt előtte-körülötte. De az a négykarú lény alig pár centire a testétől!
   – Hová megyünk? – kérdezte. Nem kapott választ, és még nem is értette, miért. Később kezdte sejteni: az akusztikus hírközlésben az ismeretlen nem lesz, nem lehet partnere. Hisz ő maga is gondolatsugárzást alkalmazott, agyból agyba. Erősen koncentrált hát, hogy szavak nélkül tehesse fel a kérdést, és áldotta azokat, akik annak idején felkészítették erre is. Igaz, otthon a Peremvidéken, egy félig már elhagyott támaszponton gyakorlatozás közben csak egy rövid tanfolyamot végzett a telepátia és gondolatolvasás, nem-hagyományos információközlés címen, de hitte, most majd azért hasznát veheti a tanultaknak.
Nem tudta, gondolatai most azért nem férkőzhetnek Magnushoz, mert az nagyobbrészt átkapcsolta tudatát. Előbb saját űrbéli központjával kommunikált, majd a bolygón Negatot kereste. Sikerült is rátalálnia, de zavarokat észlelt a közvetítésben, a tudata nem kapott képet. Sejtette, Negat maga gondoskodott arról, minél kevesebb vizuális és egyéb információ jusson el Magnushoz. Tehát mindenképpen részt vesz az eseményekben! Aminthogy én is, gondolta Magnus, de ettől egyáltalán nem könnyebbült meg.
Egy félreeső helyen megállította a járművet, inkább csak azért, hogy az idegen űrhajós megnyugodjon. Közben befejezte távoli kapcsolatait és Ola felé fordult.
Ez volt az a perc, amikor nem kellett tartaniok semmitől. Az üldözők nyomukat vesztették, és ők megszemlélhették egymást. Magnus annak idején sok embert látott, ezer és ezer éveken át kísérte a Föld történetét, volt ősember és rabszolgatartó, középkori lovag és modern tudós. Nem csodálkozott hát a lány aranyszőke, hosszú haján, amit látott a sisakon keresztül. A műszaki berendezéseket kívül hagyta tudatán, így nem figyelte a lány szkafanderét. Mellesleg annak műanyag rétegein egyszerűen átlátott. Persze a legfontosabb az volt, mi járhat az agyában? Most nyugalmasabb körülmények között erre is sort kerített, aztán azt sugallta:
“Szörnyű dolgot láttál. De ne félj! A társad ugyan meghalt, de te nem jutsz ugyanarra a sorsra. Mert már közbeléptem."
“ Te meg tudsz védeni engem ? "
“Igen, de ennél jóval többet kell tennem. Az összecsapás végzetes volt, ha pedig a többi idegen is lecsap, akkor sokan elpusztulnak. Ezt kell megakadályozni."
“Hogyan?"

“Éppen azon gondolkozom" – és Magnus elindította a járművet. Agyát ismét elvitte, elküldte máshová...
Frank megérezte a hívást, bár először nem tudta, valójában mit is érez. A vonzás halvány volt, erőtlennek tetszett. De emlékezett, hogy tegnap is ugyanezt érezte. Tehát... ismét jön az a holografikus kép? Vagy egy valódi, csak éppen testetlen lény? Aztán inkább ösztönösen, mint tudatosan vonult el kabinjába. Lend a vezérlőben maradt. A szokásos szolgálati beosztás most úgyis felbomlott, hisz csak ketten maradtak.
A kabinjában – mert ott egyedül volt, nem kellett egy újabb személyt beavatnia a titokba – a puszta fal megelevenedett, ott ragyogott már az a kép, amit tegnap látott. Az ismeretlen, emberformájú lény különösebb bevezető vagy üdvözlés nélkül szólott. Azt mondta:
   – Vannak itt rossz erők is, Frank kapitány. Már megtámadták a leszálló embereidet. Az egyiket megölték. A másik elmenekült és most keresik.
Frank nagyot nyelt. Alig tudott megszólalni.
   – Megölték? Elpusztult, biztos vagy ebben?
   – Magam tapasztaltam. A másik velem van, oltalmazom, amíg tudom. De tennetek kell valamit.
   – Szálljunk le?
   – Még ne, de készüljetek fel erre. Érkezésetek a Városban nemkívánatos változásokat okozott. Nem szeretném, hogy még inkább elromoljanak a dolgok.
Ez nem volt túl világos. Frank behunyta a szemét. Az egyik meghalt, mondta az ismeretlen. Ki lehet ez, és honnan tudja? Miképpen jelenhet meg emberformában? Már tegnap is ezt tette, pedig akkor még nem láthatott embert. Vagy valamilyen módon behatolt a hajóba, még mielőtt az elérte volna a bolygót? Ha ilyen hatalmas ez a valaki, miért nem akadályozta meg az űrhajós elpusztítását? Vagy nem is olyan hatalmas, amilyennek mutatja magát?
És melyik veszett oda? Wardy vagy Ola? Frank most hirtelen nem tudta eldönteni magában, melyiket sajnálná jobban...
Azzal is tisztában volt egy perccel később – amikor agya visszaállt régi működési ritmusába -, hogy ezt az üzenetközvetítést nem jegyezte fel az űrhajó egyetlen műszere sem. Nem elektromágneses úton továbbították, így nem is érzékelhették a földi gyártmányú szerkezetek. Frank megrázta a fejét és lassan indult vissza a vezérlőbe.

Az obszervatórium épülete körül maga a békesség lebegett. A korai reggelen harmatcseppek csillogtak a pázsiton, távolabb halkan zakatolt egy öntözőgép. A Város neszei ide alig hatoltak el. A fák akkor vetettek árnyékot, amikor Magnus haladógépe befordult a legszélső épülethez. A férfi megfeszítette minden érzékelőjét – azokat

is, amelyek nem úgy működtek, mint az ittenieké. Amelyekkel túlhaladhatta a brondok érzékelési módjait és határait. Benézett a falak mögé és látta, hogy nem lapulnak ott alattomos ellenségek. Megnyugodott.
Ola szkafanderén megcsillant az itteni napfény. Magnus gyorsan betuszkolta a lányt az épületbe. A másik oldalon sűrűn álltak a tüskés bokrok, a csillagda kupolája rájuk vetette hatalmas árnyékát. Odabent a lány kíváncsian körülnézett. Még mindig nem sokat értett a történtekből, de félelme lassan elmúlott. Mindazonáltal elhatározta, vötös pisztolyát nem adja ki kezéből. Az eltéphetetlen tartószíjat jobb csuklójára csavarta.
A férfi egy fali távbeszélőhöz ment. A legszívesebben Trannát hívta volna – de tudta, ezt semmiképpen sem teheti meg. A nőt talán figyelik, tán a távbeszélőjét is lehallgatják, és nyomait követve eljutnának ide is. Remélhetőleg keveseknek jut eszükbe, hogy Magnus éppen a munkahelyére ött vissza. Itt tán csak nem keresik majd.
Csak amikor már kezében volt a kagyló, akkor jutott eszébe, minden hiába. Akik a puccsot eltervezték, jó időben gondoskodtak a kommunikációs hálózat kikapcsolásáról is. így elejét vehették minden, ellenük irányuló akció szervezésének, így hát visszaakasztotta a hallót és Olára nézett:
“Államcsíny történt. Az eddigi társelnök, a barátom, ismeretlen helyen van. Letartóztatták, elhurcolták, ahogy az Öregek tanácsának sok tagját is."
“És ki most a vezér?" – kérdezte Ola, erősen koncentrálva.
“Klug, az eddigi társelnök. Egyeduralomra tört, mindig is... most sikerült neki."
“És mit tegyünk?" •
A lány gyakorlatias kérdése örömmel töltötte el Magnust. Egy pillanatig nézte a lányt, óvatosan kiürítve agya távközlő részét. Ö ezt megtehette – a földi ember erre nem volt képes. Magnus nem sokáig habozott. Kern is maradt sok ideje. Amit elhatározott, ki kellett mondania:
“Segítened kell, hogy visszaállítsuk a rendet a Városban."

   – Hogy állunk? – kérdezte Klug.
A központi tanácsteremben voltak. Társain és a fegyveres őrökön kívül csak néhány civil ruhás brond lézengett ott. Azok, akiket sikerült eléggé megijeszteni ahhoz, hogy eljöjjenek erre a tanácskozásra. Még nem tudták, hogy itt nincs szerepük. Jelenlétük csak arra szolgál, hogy ne Klugnak önmagának kelljen fémjeleznie a döntéseket. Pedig valójában mindenért ő felelt, ezeket a lézengőket meg sem kérdezte.
   – Minden rendben – mondta az első helyettes. Őr volt ő is, csak most nem hordta egyenruháját a jellegzetes bőrcsillagokkal.
   – Elfoglaltuk a stratégiai pontokat – jelentette egy másik -, miénk a rádió, a kormány háza, a

fontosabb kereszteződésekben is ott vannak az őrök haladógépei, fegyverei.
   – És az ellenség? – kérdezte ismét Klug, pedig sejtette már a választ. De olyan jólesett hallani, hogyRinn... 
   – Rinn fogságban, az Öregek tanácsának nagyobb fele szintén. Persze nem ugyanott őrizzük őket. Rinn egy laktanyában van a nyugati külvárosban. Az öregeket meg...
   – Jól van, a részletek most nem érdekelnek. Alek!
   – Uram? – A földész csak ma reggel fogta fel, hogyha okos lesz, akkor ezekben az órákban örökre megcsinálhatja a szerencséjét. Most, nem kétséges, Klug a jövő embere. Hogy mekkora jövőé, az majd kiderül. Csak pár hétig, vagy tovább fog uralkodni? Lehet, még ma megölik. Akkor ő is belebukik a dologba. Persze azt fogja mondani: Klug erőszakkal kényszerítette az együttműködésre... A földész csak most kezdte megérteni, milyen izgalmas és vonzó a politikai szerencsejáték. Mindent föltenni egyetlen lapra, még az életet, a sorsot is... És nyerni! Nyerni!
   – Mi a hatása a rádióközleményeknek?
   – Egyelőre nem látványos, de erre nem is számítottunk. Kihirdettük, hogy mindenki maradjon otthon, nem kell dolgozni, munkaszünetet hirdettünk. Nem is látni túl sok brondot az utcákon, illetve alig...
   – Mi volt az idegenekkel? Tényleg odaveszett az egyik közülük?
   – így állítja az őrjárat parancsnoka, reméljük, nem hazudik... Mert hát ami abból a lényből maradt, az... hogy is mondjam csak... nehezen állapítható meg, micsoda volt valójában. Egy társa viszont megszökött, és valahol a városban bujkál.
   – Hamarosan megtudjuk, hol! – csapott le Klug rosszindulatú fénnyel a szemében. Alek egy pillanatig közelről nézte a brond fejét. Látta a rövid sörtéket az állán meg a fülei alatt. A sötét szemekben gonosz villanás, és még a mozdulatai is arról tanúskodnak, hogy rossz szándékok vezérlik. De Aleket ez egyáltalán nem zavarta. Éppen ellenkezőleg, most értette meg, hogy benne is rejlett ebből sok csak eddig nem jött a felszínre. Most kifejezetten élvezte, hogy milyen zavaros a helyzet, és úgy vélte, csak Klug és ő tudják, mi történik valójában, mire számíthat a Város. Élvezte ezt az informatikai előnyt, diadallá téve azt – belül, önmaga lelkében.
   – Mi a következő feladat? – kérdezte aztán a földész.
   – Most én beszélek majd a néphez. Megmagyarázom nekik, hogy várható az idegenek támadása. Kérek egy aránylag pontos leírást róluk! – fordult kísérőihez. Senki sem mozdult. Klug arca megnyúlott, pofaszakálla helyén a sörték felmeredtek. A szeme ide-oda járt, végül fenyegető vigyorral mutatta ki sárgás fogait: 
   – Hogyan? Lehetséges lenne, hogy... hogy senki sem látta amazokat? Azonnal állítsatok ide elém valakit, aki látta őket! Hiszen el kell mondanom a nép-

nek, ki az ellenség, hogy néz ki, és miért olyan veszélyesek ránk nézve!

Ola még mindig csak állt, nézte Magnust és nem igazán tudta, mit gondoljon a dolgokról.
“Rádiózni kell" – sugallta a férfi. – “Rádiózni. az űrhajódra."
“Hogyan?"
Magnus csak intett. Elindult, és Ola követte. Két helyiséggel odébb találtak rá az adóra. Ola nem értette kezelését – minden másféle volt rajta, mint amit a Földön vagy az űrhajóban ismert. Nagy zöld szekrénynagyságú doboz. A padlón állt, Magnus mellé guggolt. De félpercnyi türelmetlen érintgetés, csavargatás után otthagyta a miniatűr vezérlőpultot és felállt:
“Nincs energia."
“Az hogy lehet?"
“Kikapcsolták."
Ola ebből sejtette, ezt is az ellenfelek tehették. Közben Magnus nyugtalanul felemelte á fejét, körülnézett. Valamit tapasztalt, amit szemével még nem láthatott. Közben tekintete a lányra szegeződött, és váratlanul ezt sugallta neki:
“Közelednek... Vigyázz a fegyveredre1. A távolból irányítalak majd."
Magnus ötlete akkor, a pillanat hatása alatt született. Igen, így lesz jó, gondolta. Mire a lány ismét körülnézett, a brondot sehol sem látta. Nem tudta, mire vélje a dolgot. Aztán zajt hallott. Az ajtók kivágódtak, csaknem egyszerre. Az egyik ablak nyitva volt. Arra távozott Magnus? De amikor Ola odaugrott, kint négykarú, vad arcú lényeket látott csak. Valamilyen fekete tárgyat fogtak rá. Nyilván fegyver volt – emlékezett, mi történt Wardyval alig egy órával ezelőtt. Mivel senki sem lőtt rá, ez neki sem jutott eszébe. Ugyanakkor megértette: nem akarják megölni. Magnus ezt is tudta? Hogyan érezte meg? Vagy... talán ő csalta csapdába? De eszébe jutott, hogyan menekítette el a brond a halálos veszélyből.
“A fegyvered az űrruha tartozéka" – jött valahonnan a következő üzenet. Ez a valaki még most is a közelében van?
A szoba hirtelen megtelt négykarú, mégis ember formájú lényekkel. Felül volt a fejük, nagy fülekkel, oldalsó pofaszakállal. A lények bőrcsíkos ruhát viseltek és legalább húszan voltak. Nagyon óvatosan közeledtek Olához. A lány egyik kezével a vörös pisztolyt markolta. Mit is üzent az imént az ismeretlen? Hát igen, persze. Ezen a bolygón senki sem tudhatja, milyen az ő űrruhája, mi tartozik hozzá és mi nem. Tehát nem veszik el a fegyverét, ha úgy vélik, része az öltözetének, az életét biztosító berendezéseknek.
Néhány brond akusztikus úton utasította társait. Ezek lehettek a parancsnokaik, mint az egykori földi katonaságnál. Menetet formáltak, egy tiszt ment Ola előtt és mozdulatokkal jelezte, kövesse. Ehhez előbb hátat fordított a lánynak, majd négy karja közül egyszerre kettővel intege-

tett a háta mögött. Ola csak nehezen értette meg, mit kívánnak tőle.
Engedelmeskedj! – “hallotta" agyában a következő üzenetet – így bejuthatsz a vezérekhez. Akkor kell aztán különösen vigyáznod.
Az üzenet homályos volt és zaklatott lelkiállapotában nem értette, mit akarnak tőle. Hová hurcolják? A csillagda épületei között rengeteg brondot látott, mind bőrcsíkos ruhát viselt, ebből sejtette, ez az itteni fegyveresek, katonák egyenruhája lehet. Sisakja látómezejében mind többen tűntek fel, és a lány lassan megadta magát a sorsának. Nem félt túlságosan, bízott abban a lényben, amelyik eddig is segítségére volt.
Egy barna járműbe tuszkolták, odabent meglehetős félhomály uralkodott. Sebesen robogtak; természetesen nem tudta, merre mennek. Csak érezte a lényekből áradó rosszindulatot, ám emellett tapasztalt más érzést is: félnek tőle. Egyetlenegyszer sem érintették meg, mintha a szkafandertől is tartanának. Viszont rászegezett fegyverük mindennél többet mondott Olának. Úgy tűnt, el is szánták magukat arra, hogy megölik, ha menekülni próbálna. Emlékezve a barátságos lény figyelmeztetésére, tudta, ki kell tartania. Valahogyan tudatába szivárgott az a ki nem mondott üzenet is, hogy a lény nem hagyja el őt, vele lesz és továbbra is segíteni fog rajta.
Hamarosan megérkeztek valahová. Az ajtók kicsapódtak, a szkafander külső akusztikus nyílásain át a fülébe jutottak a zajok. Némelyik fájóan ismerős, majdhogynem földi volt – vas csikordult
vason, léptek dobogtak, kiáltoztak. Mintha csak a nyelv lenne más – a szavakat nem értette, de az intonáció összetéveszthetetlen volt. Ezek kétségkívül figyelmeztetések és parancsszavak.
Mielőtt körülnézhetett volna, egy épületben találta magát, hideg fekete-szürke kőfalak kétoldalt, amelyeken díszítés vagy tárgy nem volt. A lába alatt is hideg kövek. Hirtelen úgy érezte, valaki beköltözött a testébe. Furcsa, soha nem tapasztalt érzés volt. Az agyában mintha mozogna valaki? Valaki, aki eléggé otthonosan csinálta, ezt, talán nem először bújt egy ember tudatába?
Itt vagyok veled – jött az üzenet a semmiből. A közelből. Látom azt, amit te. Hallgass szavaimra.
Ola a fegyveres őrök között lépkedett, egy fejjel kimagasodva közülük és a szíve félelemmel eltelten dobogott a torkában.

   – Mennyi? – kérdezte Frank élesen.
Lend halogatta a választ. Pedig nem volt túl bonyolult kiszámítania azt az adatot. Tudta jól, mikor indult a leszállóegység az XC-2-es felületére, volt visszajelzés és pontos idő arról is, amikor Wardy és Ola elhagyták az egységet. Tehát akkor kapcsolhatták be az oxigénellátó készüléket, amit a szkafander hátán viseltek különlegesen könnyű, mégis erős, lapos palackokban.
Lend végre kénytelen volt megszólalni. Nem habozott tovább:
89

   – Mostantól számítva százharminc percre elég a levegője a lánynak, kapitány.
Frank érezte, hogy homlokát ellepi a verejték. Szinte látta is – a bőre pórusaiból kitüremkedik a tiszta folyadék, valóságos csepp-erdő lesz belőle, a ráncok szakadékaiban is meggyűlik.
   – Százharminc perc, vagyis két óra tíz perc – ismételte Lend. Lassan letette a miniatűr számítógépet. A hajó nagy irányító-képernyőjén látta az imént odavetített képet: mozdulatlan volt. Három perccel korábban is ezt látták a különlegesen nagy felbontóképességű kamerák. Egy halott óceán. Csak a kép egyik sarkában látszott valami szárazföld – de az sem különbözött a tengertől, homoksivatagnak vagy homokkő-mezőnek látszott. Halott, terméketlen, talán steril föld, biztosan nincs rajta élet, hiszen a biokereső jele még ott villogott a képernyő másik sarkában: a megfigyelt és elemzett területen valójában semmilyen, akárcsak alacsonyan szervezett biológiai élet sem található. Úgy tűnik az egész bolygón csak az az egyetlen város létezik, a kedvezőtlen természeti körülmények miatt az egyik kontinens egyetlen vidéke lakott csupán. Furcsa egy civilizáció lehet ez.
   – Két óra – ismételte Frank, a műszerfalhoz lépett, ujjai alig érintették a szenzorokat.  Az egyik képernyő fekete mezején élénkpiros számjegyek jelentek meg: 129. Ennyi perc maradt... Ola haláláig? A két férfi mozdulatlanul nézte a számot. A képernyőn egyszerre felvillant valami, és az utolsó számjegy átalakult. 128... Megrázkódtak. Már két perccel kevesebb maradt? Szegény Ola!
    – Meg kell őt mentenünk! – jelentette ki Frank. Szerencsére a hangja nagyon természetesen csengett, és örült most ennek is. Hiszen valóban teljesen logikus, hogy nem hagyhatják a lányt bajban. Szinte nem is kell ezt mondani! Csak cselekedni.
   – Közelítő kamerát! – parancsolta. – Bele a TK mesterséges holdba, programozd be a rakétákat!
   – A Város fölé állítjuk?
   – Igen, geostacionárius pályára. A bolygó átmérőjét ismerjük... Máris kiszámítom a pálya magasságát.
Lend utasította a raktári robotokat. Az XC-2-es másik oldalán jártak, amikor megérkezett a visszajelzés: a műholdat pályára juttató rakéta kilövésre készen várakozik a hármas zsilipben. Frank kiadta az utasítást. Egy ilyen parancs csak a kapitánytól érkezhetett. Hetvenéves vagyok, de nem adom fel! – fogadkozott Frank, aztán erről is azonnal megfeledkezett.
Lődd ki, Lend. Folyamatosan tudnunk kell, mi történik a városban. Legelsősorban pedig azt, mi van a leszállóegységgel?
“Negat hívja Magnust." “Itt vagyok, Negat."
“Tapasztaltam, hogy részt veszel ebben at küzdelemben. "

“Mint mindig, ha te magad is benne vagy, árnyékfia. "
“Nagyon benne vagyok. Klug azt teszi, amit sugallok neki."
“Ez még nem egyértelműen jelenti azt, hogy győzni is fog. Aki szembeszáll a törvénnyel, arra lesújt a törvény. Előbb vagy utóbb."
“Inkább utóbb, mint előbb... "
“Te okoztad ezt az összecsapást, Negat? Nem volt nehéz kitalálnom. Te vetted rá valahogyan az űrhajósokat, hogy a megegyezés ellenére jöjjenek le a bolygó felszínére. Es ezzel máris ürügyet szolgáltattál a harcra... És mindeközben Klug érdekeit tartod a legfontosabbnak. Rinn és törvénytisztelő társai a háttérbe szorultak. "
“Remek helyzetelemzés volt, fény fia."
“Ez volt a helyzet eddig. És mi lesz ezután, mit gondolsz?"
“Te nyilván teszel valamit, fény fia, hogy összezavard szép terveimet. Én meg ellene teszek, és így folytatjuk, amíg..."
“Amíg világ a világ, árnyék fial"

12.

Alek és Klug otthonmaradásra felhívó erőteljes szózatai ellenére mind több brond jelent meg az utcákon. Először csak egyesével, kettesével bukkantak fel. Aztán összetalálkoztak a sarkokon, heves taglejtésekkel vitatkoztak, ha pedig fegyveresek őrjárata közeledett, behúzódtak a kapuk alá, elsiettek az ellenkező irányba. Később másutt jöttek össze. A nagyobb kereszteződésekben és parkok szélén a barna haladógépek mellett az őrök álldogáltak tétlenül. De számos tér volt, ahol csak a polgárok álltak. Egyre többen. Idegesen beszélgettek, majd elhangzott néhány kiáltás is. Még vitatták a rádiószózatokban elhangzottakat. Valaki mondta: egyetlen kis időegységgel ezelőtt hallott egy hírt. Az idegenek megpróbáltak leszállni a Városban, de járművüket elfogták és állítólag az egyiküket meg is ölték. A derék fegyveresek! Mások viszont úgy vélték, nincsenek idegenek, ezt csak Klug találta ki, hogy átvehesse a hatalmat csellel, erőszakkal. Többen köpésekkel jelezték Klug iránt érzett utálatukat. Néha vitába keveredtek olyan brondokkal, akik viszont Klugot éltették – igaz, nem túl hangosan.
Volt, aki azt állította: az idegenektől valóban meg kell védeni a népet. Ám a többségnek nem tetszett Klug beszéde, és az, hogy egyeduralomra tört. Mióta demokrácia van, mindig két társelnök és az Öregek vezették a Várost. Ezen most változtassanak csak azért, mert az egyik elnök így akarja? Ilyen törvény nincsen, mondták sokan. Az egyik utcán akkor indult egy menet: legalább háromszázan vonultak, férfiak és nők, és jelszavakat skandáltak. Már majdnem egy teljes nonn távolságot megtettek, amikor végre valaki elkiáltotta magát és kimondta, amire a többiek is gondoltak:
   – Le Kluggal!
   – Vesszenek a puccsisták! – zúgta a tömeg.

Minden mellékutcából beleáramlottak, és lassan brondfolyóvá dagadt a menet.
Magnus mindig is képes volt arra, hogy többfelé ossza magát. A tudatát. A teste hol ilyen, hol olyan volt. Ez nem számított, ennek nem tulajdonított különösebb jelentőséget. A kozmosz öröklétű, elpusztíthatatlan lényei számára a fizikai létezést szolgáló biológiai testek nem játszanak szerepet. Felőlük néha, olykor huzamosabb időre is, de nem válnak rabjává, még csak meg sem szokják azt. A test csak anyag, és ennél ezerszer fontosabb a tudat. Bár annak létezéséhez is szükség van anyagra – vagy szükség volt fejlődése valamelyik stádiumában.
Magnus most négyfelé oszlott.
Egyik része ő maga volt, a brond-teste. Éppen utolérte a város egyik tiltakozó menetét, bevetette magát a tömegbe, jólesett elbújni a sok hasonló között. Ez még számára is nagy újdonság volt, ilyen érzést csak nagyon ritkán tapasztalt eddig. Tudata figyelte a környezetét, ügyelt, nehogy baja essen testének. Ugyanakkor erősen sugallta véleményét a tömegnek. Százak és százak kezdtek úgy gondolkozni, mint ő. A játék nagyon veszélyesnek ígérkezett, de Magnus tisztában volt ezzel. Tudatosan vállalta a veszélyt.
Másik tudat-énje ugyanakkor Ola agyába férkőzött, és a lány földi szemein át, figyelte az eseményeket. Eljutott hozzá minden, amit Ola tapasztalt, érzett, amit az őt körülvevő lények mondtak neki. Még amazok szándékai sem voltak rejtve Magnus előtt.
Harmadik tudat-énje az őrök közeli kaszárnyája körül repdesett. Nagyon figyelt és megkörnyékezett minden útjába kerülő fegyverest. Agyakba hatolt be, elég volt egyetlen másodperc, hogy kiderítse, amit akart. Alig talált Rinn-híveket, ám szép számmal olyanokat, akik bizonytalanok voltak. Érezték, hogy Klug helytelenül cselekedett, amikor puccsal ragadta magához a hatalmat, de a beléjük nevelt fegyelem és főnöktisztelet miatt igazi akaratuk blokád alá került. Magnus más körülmények között ezt a blokádot aránylag hamar feloldotta volna, akár több száz vagy ezer brond agyában is – de most nem volt erre ideje. Négy brondot talált mindössze, akik nemcsak Rinnt tartották továbbra is a Város vezetőjének, hanem a tudatukban fellelhető erős akaratérzés révén kiderült: hajlandók voltak tenni is érte valamit. Az egyik egy tiszt volt. Magnus sugallatára a tiszt kiment a laktanya udvarára, bőrcsíkos ruháján megcsillant a nap, a fémgombok vakították a három őrt. Akik ott álltak már az ajtó előtt. Összetalálkoztak – lélekben is. Magnus mondta nekik, mit tegyenek, de erről egyikük sem tudott. Minden olyan normálisnak látszott; természetes volt, ahogy beültek a haladógépbe, kitették fegyvereik csövét a réseken és elindultak. Az irányt is tudták: a külvárosi kaszárnya volt úticéljuk.
A negyedik tudata közben ismét kapcsolatba lépett Frank kapitánnyal. Megtapasztalta, hogy a két ember már egy megfigyelő műholdat állított a

Város fölé, amelynek forgása megegyezett a bolygó saját tengely körüli forgásával. így kényelmesen szemlélhették, mi történik a Városban. Magnus az üzenet átadásához most nem használta a holografikus vetítést, nem jelent meg ősrégi földi, bajuszos férfi képében. Egyszerűbb módszert választhatott, mert Frank már tudta, hogy kitől jön az üzenet, és mennyire bízhat benne.
Tartsatok ki odafönt. Ne szálljatok le, még ne. Megoldjuk a dolgot saját erőnkből, az űrhajósnő segítségével.
Frank erősen koncentrált. Tudta már, hogy telepátiáról van szó, és nagyon-nagyon akarta, hogy üzenete-válasza eljusson az ismeretlen jóakaróhoz:
Az űrhajósnő életenergia-gázkeveréke már csak rövid időre elégi
De választ nem kapott a bolygóról, és így azt sem tudta üzenete célba ért-e?
Ola felemelte bal karját, az órához hasonló kis szerkezet apró képernyőjén vörösen ragyogott a digitális kijelző mutatta érték: 107. Százhét perce maradt csupán? Egy pillanatra elfogta a kétségbeesés, elhomályosult előtte a világ is. Amúgy is elég sötét volt itt, talán a talaj alatt voltak? Valahonnan oldalról szűrődött be némi fény. Széles folyosón mentek, falak, kőpadló, kőmennyezet között. És szembe néhány brond jött. A lányt ismét elfogta az undor a négy karjuk láttán. De legyőzte érzelmeit. Mindenki őt nézte, érezte is, hogy nagy döbbenetet kelt csillogó öltözete és az a tény, hogy nem túl jól látják alatta őt magát.
A jövevények megálltak előtte. A vezetőjük Alek földész volt, de ezt Ola persze nem tudta. Valamit beszéltek, elhatoltak hozzá a hangok. Ám senki sem fordította le a szöveget, így a brondok vártak egy percig, majd tanácstalanul néztek össze.
“Tudsz futni gyorsan?" – kérdezte az agyában Magnus. Ola csodálkozva válaszolt:
“Tudok, talán elég gyorsan is..."
“Biztosan gyorsabban, mint ezek. Zavart kell okoznunk köztük, ez a tervem. Hát startolj kissé jobbra, ott van egy nagy fény-nyílás, azon át kijutsz a szabadba."
“És ha rám lőnek?"
“Vigyázok rád. Te lőhetsz" – engedte meg Magnus. Ola már csak egyetlen másodpercig habozott. Nem fogták az őrök, hozzá sem értek, ahogyan eddig sem.
Nem ismerte Magnus tervét, de bízott benne. Hiszen ez a lény egyszer már megmentette üldözőitől tán az életét is. Igaz, most Magnus jelenlétében esett csapdába, de érezte, van már terve a brondnak. Amaz nem is titkolja, hogy őt is fel akarja ehhez használni.
Még egy pillantást vetett körös-körül, aztán ugrott. Senki sem számított rá. Alék földész éppen szóra nyitotta kerek száját, sárgás fogai kivillantak, amikor Ola hosszú léptekkel elszáguldott mellette. Többen nem bírták ki, felkapták fegy-

vérüket és lőttek. Magnus ezerfelé figyelt, villámgyorsan száguldó lövedékek pályáját térítette el, izmokra hatott, szemek elé borított láthatatlan fátyolt. Fiziológiai változásokat idézett elő a brondokban, reszkettek akiknek pontosan célra kellett volna tartaniok a fegyvereket, mellélőttek azok, kik máskor mindig elsőre célba találtak. Akadt olyan brond is, aki nem is a menekülő után lőtt... Éppen ezt akarta Magnus.
Az egyik első lövedék Aleket érte. A férfi döbbenten meredt maga elé, mielőtt eldőlt volna. Ki is nyújtotta a kezét, egy felszakított érből vére csöppent kezére. Szeméhez emelte volna, de akkor már zuhant a földre.
Ola rohant.
Lövedékek repültek mögötte; a falról pattantak le sikoltva, kőpor röppent fel, majd lassan hullott alá. Egy másik őrt is eltaláltak társai, mire végre megindultak az üldözők. Akkor Ola már vagy negyvenméternyi előnyhöz jutott és azt fokozatosan növelte. Elérte a fény-nyílást, és rögtön megértette, miért ez a neve: lejtős falát fényesre csiszolták, tölcsérszerűen nyelte magába és szórta a talaj alá a csillag fényét. A ferde falon a lány felszaladt, egyszer sem csúszott meg – különleges anyagból volt szkafandere talprésze. Az üldözők
   – mire a nyíláshoz értek, a lányt már nem látták
   – többször is visszacsúsztak, egymást segítve próbálták legyőzni az akadályt.
Magnus érzékelte a hangjelzéseket: a laktanyában riadót vertek. És akkor pillantotta meg Klugot is. A vezér egy első emeleti helyiségben volt, a központi épületben. Kevés fegyveres állt őrt, a többség az utcákra vonult, mert éppen híre jött, hogy több ezer tüntető közeledik a laktanyához.
Magnus tudata csak egy röpke pillanatra nyugtázta mindezt, közben irányította a menekülő Olát. Az űrhajósnő még mindig nem használta fegyverét. A laktanya hátsó kerítése felé rohant, amikor az egyik emeleti ablakból eldördült egy lövés. Magnus csak az utolsó ezredmásodpercben léphetett közbe, a lövedéket eltérítette néhány ujjnyival, a lány mögött felfröccsent a talaj. A robbanás kis krátert vágott. Ám Ola mindezt látta vagy inkább érezte, hirtelen megperdült, a pisztolyt két kézre kapta. Felemelte és szinte célzás nélkül eresztett meg négy golyót az ablak irányába. A tiszt véresen hanyatlott le. A lányban semmi sem rezdült. Tudata erkölcsi része valahogy kábult volt – nem érdekelte, hogy megölt egy idegen lényt. Hiszen azok meg őt akarták meggyilkolni!
Fuss! – parancsolta Magnus, irányjelzést is adott, miközben a terepen előre száguldott egy ötödik tudat-része, hogy szemügyre vegye nem vár-e Olára valamilyen váratlan akadály. Minden rendben volt; az utcán éppen egy gépesített járőr haladt. Egy tiszt három fegyveressel. Ola átvetette magát a kerítésen, a gép fékezett előtte.
Ne lőjj... ezek a mieink! – sugallta Magnus. Ugyanazt sugallta az őröknek is. Csodálkozva bámulták a magas lényt. Talán tudták, kicsoda – és bizonyára féltek is tőle. De az agyukban vilá-

gos volt az utasítás: bevenni a haladógépbe, és gyorsan el vele! Engedelmeskedtek.

13.

   – Le vele!
   – Nem kell a puccs!
   – Klug elárulta Rinnt! .   – És az Öregeket!
   – Engedjétek ki a lefogottakat!
A tömeg egyetlen pillanatra sem hagyta abba az üvöltést. Valóságos tenger hullámzott már a központi laktanya körül. A brondok már nem ügyeltek a rádióban is elhangzott tilalmakra, egyre-másra jöttek a mellékutcákból, mindenfelől. Lassan betöltötték azt a nagy térséget. A laktanya fala mentén sorakoztak a barna járművek, rajtuk az őrökkel. Nagyon féltek, látta Magnus. Fizikai alakjában most ott állt már majdnem a tömeg élén, feszített tempóban dolgozott telepatikus, agyrésze. Szakadatlanul sugározta a tömegbe gondolatait, először új és még újabb jelszavak formájában – amelyeket olyan jólesett hangosan, ütemesen kiáltani, valósággal énekelni! -, aztán csonka gondolatokkal talált a zaklatott lelkekbe. Vagy ezer brond állt az őrök mellett és szemben a rácsos kapuval. Mögötte alig néhány haladógép sorakozott. Bent az udvaron fejvesztetten futkostak a tisztek. A levegőben érződött, hogy mindenki tart valamitől. Ellenőrizhetetlen hírek keringtek a tömegben: Klug ott van bent! A rács, a fal mögött bujkál! Önkéntes őrjáratok indultak a laktanyát megkerülve a többi utcára, hogy megakadályozzák a puccsvezér esetleges távozását. A vérmesebbek földi lyukába szorított rágcsálót emlegettek.
Már a miénk, innen nem szabadul! Széttépjük! – ordították.
Eközben Magnus tudta azt is, mi történik másutt. A tömeg körülvette a laktanyát és Magnus. már értesült: nem menekülhet Klug, aki ott volt bent a kíséretével együtt. Rinnt kiszabadítják majd emberei, ha sikerül. Olának, a földi űrhajósnőnek 88 perce van még.
Arra nem jutott ideje, hogy ismét megnyugtassa Frank kapitányt. A földi űrhajó most nagyon is kiesett érdeklődéséből, feszülten kellett ügyelnie. Az események felgyorsultak, bár ő éppenséggel kissé fékezte volna őket. Egy ideig – nagyon rövid ideig – nem tudta, mi történt. Miféle erő lépett be a küzdelembe, miért mennek a dolgok másképpen, mint ahogy ő eltervezte? Aztán hamar rájött: csak egyetlen erő létezik nem csak a bolygón, de a hatalmas kozmosznak ebben a mérhetetlen kicsi-óriási részében is – és ez nem más, mint Negat.
Örök ellenfele tehát felvette a kesztyűt, és a maga módján küzd, értette meg Magnus. Nem félt, de némi aggodalom azért elöntötte tudatát.

Negat egyik tudata nagy erőfeszítéssel és kölcsönvett energiával testet öltött.
Most már a leszállóegységben ült. Fegyveres őrök vették körül a járművet, de őt átengedték a kordonon. Hiszen Klug pecsétjét mutatta fel, és különben is az őrök ismerték, számtalanszor látták a társelnök mellett. A legbizalmasabb tanácsadója volt. Negat, a csillagász. A férfi számára nem jelentett túl nagy problémát kinyitni a szerkezet kabinajtaját. A fegyveresek elhűlten nézték – ők bizony még csak közelíteni sem mertek a járműhöz. Annyira idegen, annyira félelmetes volt! Ott hevert az alacsony fűben, egy tisztáson, rettenetesen csillogott. Rettegtek tőle, de a parancsot betartották: már több kisegységnyi ideje álltak tőle nem messze, kordont vonva, várakozva.
És most jött haladógépén a csillagász, felmutatta Klug engedélyét, és minden félelem nélkül, egyszerű mozdulatokkal kinyitotta a gépet. Beült a kabinba. Attól a pillanattól kezdve már nem a csillagász volt, de ezt az őrök nem tudhatták. Ők továbbra is annak látták, hitték őt, ami addig volt. Negat a gép pilótaszékében lassú mozdulatokkal öltötte magára a biztonsági öveket, kapcsolta be sorban a gépeket. Tudata váratlanul háromfelé hasadt. Az egyik a Városban volt, figyelte az eseményeket és gyorsította, amit csak lehetett. A másik ismét energiát gyűjtött egy következő átalakításhoz. A harmadik régi emlékekbe mé-lyedve próbálta minél előbb megfejteni a gép vezérlésének titkait. Ezek csak számára voltak titkok – de nem sokáig. Hiszen különleges módjai révén beláthatott a vezérlésbe, átnézett az alumíniumötvözet-falakon, hamar rájött, melyik kapcsolás mire szolgál, és mire kell ügyelnie, ha repülni akar. A fegyveresek csak annyit láttak, hogy hamarosan kigyúrnak a lámpák az idegen szerkezetben, és a napfényben lassan megmozdul a nagy gép. Döbbenten hőköltek hátra. Negat már nem habozott. Ismeretei teljessé váltak. A gép elmozdult a fűből, súrolta a legszélső fák ágait, és felemelkedett. Az első másodpercek bizonytalanságait leszámítva, egész jól emelkedett. A négy fehéren vakító rakéta tüzet okádott, mégis csaknem hangtalanul szállt fel. Aztán előremenetbe kapcsolt, a nagy hajtómű már az emelkedés alatt az előmelegedés stádiumában volt, felforrósodott üzemi hőmérsékletre, és egyetlen vörös lobbanással, dörögve elindult. Az őrökre nem gondolt már Negat. Harmadik énje még mindig gyűjtötte az energiát. Közben a leszállóegység eltávolodott a felszíntől. Néhány bizonytalan mozdulat után csaknem egyenes emelkedőszögű pályán tört a légkör határa felé. Aztán — a műszerek jelezték, hogy a gép légintegritása teljes! – áthaladt ezen a láthatatlan határon, és már az űrben száguldott. Elég volt néhány szenzorral utasítást adni a számítógépnek és az megkereste a földi űrhajót.
Amikor a gép megtalálta célját, Negatnak már csak egyetlen feladata maradt. Az idő sürgette. Az egybegyűjtött energia elérte a szükséges határt. Nem várhatott tovább. Az előzőleg begyűjtött adatok rendszereződtek valahol a messzeség-

ben – a brondok bolygójának holdján várakozó közös űrhajójukban – működött egy szuperszámítógép és már rendelkezésre állt a szükséges anyag is. Negat teste átalakult.
Percekre volt csak szüksége, miközben a gép a fekete űrben száguldott. Szövetek változtak, tudat foglalt el új helyet. Nedvek csúrrantak, anyagok alakultak át. Szív dobbant, tüdő kezdett lélegezni, bőr feszült csontokra...
Mire a gép a földi űrhajóhoz ért, a pilótaülésben nem Negat foglalt helyet. Egy hosszú, szőke hajú lány vezette a járművet. Olának hívták azok, akik ismerték.
Lend és Frank szívdobogva figyelték előbb a radarok nagyon is egyértelmű jelzéseit, aztán az azonosító képernyőre kiírt, de emberi nyelven is elismételt figyelmeztetést:
A LESZÁLLÓEGYSÉG KÖZELEDIK. ISMÉTLEM, A HAJÓ LESZÁLLÓEGYSÉGE KÖZELEDIK.
   – Bővebb adatokat kérek – mondta Frank, és nyelt egyet. A fenébe is, hát mi történik ítt? Ki engedte el a leszállóegységet? A lentiek mást tettek, mint ahogyan azt a földiek elvárták volna tőlük? Vagy netán megszökött az űrhajós? Minden másképp van, mint eddig hitték, becsapták őket? Lehet, él Wardy is, csupa hamis hírt kaptak oda-lentről, akiket nem is ismernek?
A GÉPET EGY EMBER VEZETI, UTASA NINCS – jelezte az ellenőrző rendszer. Tévékép nem érkezett a kis gép fedélzetéről, de az infravörös letapogató kimutatta a hőértéket. Lend ezt a képernyőt nézte, miközben az arcán némi csodálkozás tükröződött. De a két férfi nem figyelt egymásra, túlságosan is az esemény hatása alatt álltak. Frank elkapta a mikrofont:
   – Itt a kapitány beszél. Nyitom az alsó zsilipet, állj oda lassan, ahogyan a gyakorlaton tanultad! -többet nem kellett mondania, tudta, hogy, majd ha a jármű belül lesz, a légmentes zsilipszárnyak becsukódnak és a helyiséget az automatika a hajó levegőjével tölti fel. Amíg égnek a piros fények, kabinját kinyitni tilos; mellesleg ezt a gép saját vezérlése sem engedi megtenni, az is figyeli a levegő külső összetételét ilyenkor.
Frank máris elrohant, le a zsiliphez. Lendnek a helyén kellett maradnia. Lassan kivette a készenléti szekrényből a lézerpisztolyt, az övére. tűzte, de a szemét nem vette le a műszerekről. A hajó külső falán és a zsilipben elhelyezett kamerák ilyenkor önműködően működésbe lépnek, most is így történt. Láthatta hát egyszerre több oldalról, hogyan tér be a jármű a zsilipbe. Háromszor is nekiütközött a zsilip peremének. Lend összehúzott szemmel figyelte. Az áttetsző falon keresztül csak a szkafanderes alakot látta. Tényleg – csak az egyik tért vissza. Melyikük lehet? Frank valami hírt kapott lentről, és mintha azt közölték volna vele, hogy a női űrhajósa elmenekült.
A műszerek még mindig jeleztek. Az infrafigyelő egy kétjegyű számot írt most ki. Lend aj-

kába harapott. Aztán, amikor látta, hogy kigyúl egy zöld lámpa és becsukódnak a zsilipajtók, maga is otthagyta a vezérlést, és elindult a zsiliphez. Odalent Frank kapitány várakozott. A leszállóegység a zsilipben lebegett, majd rögzítették a pneumatikus forgókarok. A jármű végre mozdulatlanná vált, a piros fények kialudtak. Az áttetsző ablakon át a kapitány látta, hogy felnyílik a kabintető.
   – Ez Ola – mondta, inkább csak magának, és ment nyitni az ajtót. Akkor ért oda Lend. Megtorpant a helyiség sarkánál. Látta Franket az ajtónál. Bentről előbb egy árny vetült a falra, aztán mindkét férfi figyelhette, hogy az érkező leveszi sisakját. Az aranyszőke hajkorona megbillent.
   – De jó, hogy itt vagy! – mondta Frank. – Mi történt Wardyval? Tényleg meghalt?
Alig pár lépés választotta el őket egymástól. Az alak lassan fordult meg. Ola volt, de... Frank nem tudta, miért olyan mozdulatlan, oly halott a lány arca. Egyetlen vonása sem rezdült, csak nézte a férfit. Frank kapitány csak akkor vette észre – tekintetét végre elszakította a lány arcától -, hogy a kezében egy pisztoly van. A kivetőcső egyenesen rászegeződött. Az első másodpercben egyszerűen lebénult, nem tudta, mit tegyen. Mit tehet?
Ola tulajdonképpen nem habozott. Hiszen azért jött, hogy gyilkoljon. Ölnie kell, tudta Negat agya, és ez a feladat a lehető legtermészetesebbnek tűnt számára ott és akkor. Csak így vethet véget a konfliktusnak a maga módján. Úgy, hogy neki legyen igaza és az eseményeket továbbra is a maga diktálta mederben tarthassa.
Lend mégis hamarabb mozdult. Rég látott videofilmek is eszébe jutottak talán, bár nem biztos. Nem volt idő. Az emberi agy neuronáramait néha mintha felgyorsítaná valami. Talán éppen az a hatás, amit Negat árasztott maga körül. Azt hitte, talán csak a bolygó felszínén hat ez a gyorsítás, ám ide is eljutott a maga indikálta erő? Egy felkészült ember agyában szinte csak az ösztönök parancsolták, mit kell tenni. Hogy megmeneküljön a hajó, hogy ne vesszenek oda az emberek!
És így Lend gyorsabbnak bizonyult.
Mielőtt Ola-Negat ujja lenyomhatta volna a pisztoly kioldógombját, talán csak egy másodperc ezredrésze hiányzott – Lend lőtt. Fel volt rá készülve, és nagyon gyorsan ment ez neki. Az elzuhanó Ola mégis kiengedett egy lövedéket, az érintette is Frank csípőjét, mielőtt beleállt a műanyag falba. A mini-detonáció méteres darabot robbantott ki a falból. De ezt senki sem látta. Ola-Negat azért nem, mert a lézersugár azonnal átfúrta a mellkasát. Lend keze reszketett az izgalomtól, és ujja valósággal görcsbe rándult. Rászorult a szenzorra... Nem tudta abbahagyni. Folyamatos, megszakítatlan lila sugárral pásztázta a jövevény testét. Az űrruhán is áthatolt a sugár, de leginkább az arcot és a fejet szabdalta össze. Még akkor is lőtt, amikor ellenfele már a padlón hevert és alaktalan masszává változott...
Lend arra ébredt, hogy Frank elkapja a kezét. Dulakodtak, a kapitány ordított:

   – Mit tettél, Lend, mit tettél! Hiszen ez Ola volt!
   – Meg akart ölni téged – mondta váratlanul keményen az űrhajós. Most hirtelen tért magához.
Közben Negat tudata haladéktalanul kiszabadult az élettelenné váló biológiai testből. Az a tudatrésze, amely Ola volt néhány percig, máris visszaszáguldott a bolygón maradt testébe. Nem sikerült, nem sikerült! – dübörgött benne a gondolat, keserűvé tette a csalódás. Tudta persze, megsemmisíthetné az egész űrhajót is. De, amíg ehhez elegendő energiát gyűjt, Magnus is tudomást szerez a dologról és ellene cselekszik. A bolygóra visszaszáguldott tudat tehát egyesült a többivel, Negat ismét Negat volt, és abban biztos lehetett: ha most nem sikerült, legközelebb majd okosabb, ügyesebb lesz. Vagy... ravaszabb. Mindenképpen eléri a célját.
A hajó zsilip-előterében a két férfi szótlanul bámulta a véres hústömeget, az égett szkafandermaradványokat. Kibírhatatlan szag csapott orrukba. Frank tétován tapogatta kicsiny sebét – nem is volt az más, mint horzsolás. Persze, ha a lánynál is lézerpisztoly lett volna, talán már nem élne. Vagy, ha Lend nem lő idejében. Talán Ola egyáltalán nem akart lőni, kissé kábultan az élményektől érkezett vissza abból a rettenetes világból, ahol a szeme láttára ölték meg a társát.
   – Megölted – mondta Frank. Reszketett a térde. Csak most kapta el a félelem, öreg vagyok, öreg, öreg! – kiáltotta benne valami, és tudta, most már nem fog megszabadulni ettől a gondolattól. Sajgott a sebe, de jobban fájt a felismerés.
   – Ez nem Ola volt – mondta tompán Lend. Szőke haja homlokába hullott, nagyon magasról nézett le a kapitányra. Máskor szinte folyton nevetős arcán halálos komolyság ült. Vonásai egy csontkoponyát formáztak.
Frank döbbenten nézett rá:
   – Félrebeszélsz, Lend?
   – Nem – ingatta fejét amaz. Végre megmozdult. Ledobta fegyverét a padlóra, mintha égetné a kezét, szabadulni akart tőle. Aztán a falnak vetette a hátát és szinte álomban folytatta: – Az infravörös személyazonosító ugyan jelezte, hogy csak egy ember ül a közeledő gépben, ám... valami gyanús volt nekem. A gép természetesen mintegy megszokásból jelzi az általa mintegy felismert emberalak-folt testhőmérsékletét, neki meg sem fordulna az agyában, hogy ez talán nem is olyan biztos, különösen, ha egy idegen, fejlett lényekkel teli bolygó körül repülünk... Szóval, az általa jelzett testhőmérséklet mindössze harminc és fél fok volt, Frank! Ekkora hőmérséklettel egy ember nem vezethet semmit, valóságos letargiában kell, hogy legyen. Az ennyire csökkentett testhőmérséklet lehetetlenné tesz minden erős gondolkodást és esetleg fizikai erőkifejtést kiváltó cselekvést...
Frank csak bólogatott.
   – Aztán figyeltem a képernyőkön, hogyan állt be Ola a zsilipbe. Valamikor gyakorolta ő is,

ahogy mi mindnyájan... Háromszor ütődött a peremnek, és ez sem lehetett véletlen.
Lend talán még folytatta volna, mi ébresztett benne gyanút, de a kapitánynak ennyi is elég volt. Kábultan lógatta a fejét, aztán lassan magához tért. Egyikük sem tudhatta, mi történt valójában, ki és miért űzte velük ezt a kegyetlen játékot. Nem sok hiányzott, hogy mindketten itt haljanak meg? A kapitány lehajolt Lend lézerpisztolyáért, magához szorította a fegyvert, mint aki most már nem is adja ki azt a kezéből. Hátuk mögött maradt a zsilip, és a padló közepén az a bűzös, talán mindig is élettelen massza.

14.

Magnus egyik énje elvált tudatától és a városszéli laktanyába repült. Azonnal ott is volt – ehhez nem volt szüksége időre. Látta és irányította négy fegyveresét, akik Olát kísérték. A lány a kocsiban maradt volna, de agyában megszólalt a már oly ismerős hang:
Menj velük, szükség lesz rád is, Készülj a harcra!
A lány, mint eddig is mindig, engedelmeskedett. A brondok előtte haladtak félkaréjban, úgy látszik, ez volt itt a szokásos harcmodor. Nem tudhatta. A nagyobb épületek kihaltnak látszottak. Kezdetben senkit sem láttak. Ola számára most is nagyon valószínűtlen volt mindez. Már az, ahogyan Wardyval leszálltak. A kapitány tilalma ellenére, a bolygólakók egyetértésének hiányában. Aztán a harc, társa nyomorult pusztulása, az üldözés, a rabság, és mindenek fölött ez a fura lény, amely folyton vele van. Érzi, hogy itt van most is, de mintha törpeként ülne az agyában. Látja, amit ő lát, és segít is. Biztos, hogy segít, hogy mindig, minden helyzetben segíteni fog?
Akusztikus készüléke kiáltásokat fogadott be. A brondok ordítottak egymásnak valamit, persze nem értette, és segítője nem tartotta érdemesnek lefordítani a szavakat. Nem volt hát jelentősége. A tiszt – valamivel testesebb volt amazoknál, biztosan jobb táplálékhoz jutott – beugrott egy kiszögellés mögé, katonái követték. Dörrenéseket hallott a lány, valami egész közel repülhetett el mellette is... Ösztönösen a földre vetette magát. Mire felemelte a fejét – semmi sem történt -, amazok előbbre rohantak. Felpattant és követte őket.
Betörtek egy ajtón. Rácsok az ablakokon. Néhány brond állt ellen, azokat lelőtték. De a következő vasalt ajtót hiába ostromolták. A tiszt Ola felé fordult, mondott valamit, és egyik kezével a lány fegyverére mutatott. Ola csak akkor látta: a kezük nagyon szőrös, valóságos bunda fedi mind a négyet, és talán ötnél több ujjuk is van. Közben hallotta a hangot:
Használd a fegyveredet az ajtó ellen!
Megtette. Volt valami zárféleség, három lövedéket engedett bele elég közelről, egy brond berúgta az ajtót, már engedett felcsapódva. Mint a

kommandósok a videófilmeken, futott át a lány fején, és egy csöppet sem csodálkozott azon, hogy maga is egy közülük. Valahogy ez is természetesnek tűnt. Kezdte érteni, miért van szükség éppen őrá. Ilyen fegyvere nincs az ittenieknek, és ezzel egyedül csak ő tud bánni.
Odabent nagyobb tűzerővel találták magukat szemközt. Ola oldalra vetette magát, közben szeme a bal karjára tévedt. A piros digitális kijelzőre... 61, látta jól, 61, már csak egyetlen órája maradt! Hatvanegy perc múlva, ha nem kap új oxigénpalackot, elnyúlik a földön és jön a pár percig tartó kínhalál. A fulladás... Mintha máris érezte volna elszoruló torkát, azt a soha nem ismert, de biztosan szörnyű, utolsó tapasztalatot.
Nem várt újabb utasításra. A vele harcoló brondok háta mögül kihajolva lőtt, aztán eszébe jutott: ha meglátják, talán megijednek tőle? Gyorsan kilépett és szándékosan lassan ment. A tiszt előbb megijedt, aztán pontosan megértette a lány szándékát, hangosan kiabált az ellenfelek irányába. Ola csak sejtette, mit. A kozmoszból jött idegen is a mi oldalunkon van, egyetlen mozdulattal elpusztíthat benneteket, adjátok fel!
És tényleg ez történt. Már egyetlen lövedéket sem kellett kieresztenie amúgy lövésre készen maga elé tartott fegyveréből. Nagyon nagy lett a csönd. Aztán szögletes fekete tárgyak hullottak a padlóra. Ola szinte érezte Magnus megkönnyebbülését is... A tiszt és brondjai egy másik helyiségbe zárták az eddigi ellenállókat. Újabb ajtók csapódtak, és nagy tisztelettel kivezettek valakit.

Akit kiszabadítottatok, Rinn, a bolygó igazi elnöke.
Ola nyelt egyet, szólni sem tudott. Csak sejthette, hogy Magnus most ugyanilyen módon tudatta Rinnel is, kivel került szembe – mert a brond amúgy meglehetősen szőrös arcán valami mosolyféle jelent meg. Kerek szájából sárga fogak csillantak, és mondott valamit. Ehhez nem kellett fordító. Két méterre álltak egymástól, Rinnek sem jutott eszébe megérinteni az idegent. Tartott tőle, ugyanakkor köszönte segítségét. Csak gesztusokkal fejezték ki magukat. Azonban minden mozdulatukban volt valami univerzális, a szónak a legtávolabbi, legátfogóbb jelentésében – és Ola ezt most sokkal jobban értette, mint eddig bármikor. Néhány órája tartózkodott csak a bolygón, és ellenségeken kívül barátokat is szerzett?
Mégis ködös volt minden, bizonytalan. Nem tudott igazán gondolkodni semmi máson – hisz legfőképpen a közeli halál esélye nyomta tudatát. Erősen öszpontosította gondolatait, miközben a kis menet ismét komoran hallgató fekete-szürke épületek között ment:
“Már kevés gázkeverékem van, ami életet ad."
A válasz azonnal megérkezett:
“Tudok róla, ne aggódj!"
És Ola maga is csodálkozott, hogy az üzenetet követően valamiféle megnyugvás szállt rá, és valóban már alig aggódott.

   – Maximum húsz perc – mondta Frank.
Lend még annyira az események hatása alatt volt, hogy az első pillanatban nem kapcsolt.
   – Mi a húsz perc? – szőke feje szinte világított a homályban.
   – Leszállunk, ha addig nem kapunk bármilyen más irányú értesítést.
   – Kár, hogy Ola rádiója kis hatósugarú... – Lend a fejét vakarta. – Mi lesz, ha nem találjuk őt meg?
   – Csak abban a... a lényben bízhatunk, akivel eddig is kapcsolatban álltunk – töprengett hangosan a kapitány. – Ha ő nem segít, nem leljük fel a lányt abban a zűrzavarban.
A geostacionárius műhold optikai berendezései remek képet adtak a Városról. Tetszés szerint közelíthették is a látványokat. A két földi csak ült és nézte a képernyőket. Egy hatalmas teret láttak tele brondokkal. A négykarú, de függőleges tartású lények külseje nem volt taszító: Lend időnként utasítást adott a rögzítő berendezésnek, hogy melyik részletet vegyék át arra a mágneses szalagra, amelyet a Földre továbbítanak. Óránként küldtek egy-egy anyagot a távoli Peremvidékre az emberekhez, akik e pillanatban még nem sejtik, mi történik a távoli XC-2-en – hisz a jelek még valahol a kozmoszban száguldanak. De hamarosan megérkezik az első képüzenet és rádiószöveg, és otthon is mindent tudni fognak Wardy haláláról, Ola kalandjairól, az űrhajó és a bolygó lényeinek rádióüzenet-váltásáról, különös kapcsolattartásáról.
   – Nem félsz? – kérdezte váratlanul Lend.
Nem kellett magyarázkodnia. Valójában a válasz sem volt olyan fontos. Hiszen tudták: amíg Ola él, nekik tenniök kell valamit. Ám a kapitány agyába új gondolatok lopóztak. Néha maga is érezte: olyan ez, mintha nem a sajátjait mondaná. Talán igaza volt.
   – Mindig féltem ettől a helyzettől, őszintén szólva persze nem is sejthettem, hogy bekövetkezhet... Találkozni az idegenekkel, és konfliktusba keveredni velük? A tanfolyamokon, kiképzéseken is ez volt a legrosszabb alaphelyzet, amit egy űrhajóparancsnok számára az oktatók kitalálhattak... Nem vettük elég komolyan. Hisz semmiféle igazi bizonyítékkal nem találkoztunk any-nyi évszázada már. Most aztán megkaptuk, megkaptam. Itt vagyunk, pár kilométerre tőlük és döntenem kell. Többé nem hagyatkozhatom másokra, rejtélyesen üzengető idegenekre... Akármi is a véleményem a civilizációk találkozásáról, le kell szállnunk, Lend. Ami most ránk vár, az nem a tankönyvek példaesete. Itt vérre megy a játék, láthattuk az előbb is. Valakik közénk férkőztek, tudatunkba nyúltak. Rávették Wardyt, menjen le, és most a körülmények kényszerítenek bennünket, hogy mi is leszálljunk. Ha meg akarjuk menteni Olát, ezt kell tennünk.
Ha harcba bonyolódunk... – kezdte volna Lend, majd legyintett. Miért is szólna? Frank ugyanúgy tudja ezt, mint ő is. Ha Ola élete veszélyben van, még a harcot is meg kell kockáztatni. A legénység minden tagjának ki kell állnia

a veszélyben lévő társért.  Egy mindenkiért... Sokszor hallották ezt, még otthon a Földön.
   – Le kell szállnunk, Lend. Tizennyolc perc múlva kiadom az indulási parancsot.

15.

A tömeg dühe men ismert határt. Időközben a téren még többen lettek, már a fákon is lógtak fürtökben a brondok. Suhancok ordítottak, ahogyan csak torkukon kifért. A hangorkán egyetlen második tengerré lett, a fejek fölött élt és ide-oda mozdult, súlyosan lebegett. Nem volt, nem lehetett már csönd. A kaszárnya falainál valósággal eltaposták a fegyvereseket, akik nem merték használni eszközeiket. Még járműveiket is felfordították. Aztán betört az első kapu. Az őrség futva keresett menedéket, amikor látta, hogy a tömeg feléjük tódul. A második kapu mögött kerestek ideiglenes menedéket. De a tömeget valósággal megrészegítette az első győzelem – már hitte, semmi sem állhat útjába. Az őrség egyik tisztje tüzet vezényelt, de az őrök nem engedelmeskedtek. Nagyon jól tudták, csak egyszer lőhetnek, aztán végük, széttépik őket. Hát inkább a kövezetre dobták fegyvereiket. A tiszt őrjöngött, de a brondok haragja láttán ő is hátrafelé menekült. A kaput már nem tudta becsukni maga mögött – néhány gyors lábú suhanc odaért, és vállával tartotta a rést, míg aztán a tömeg elözönlötte az egész belső udvart. Százával sodródtak be a brondok, maguk is egyetlen üvöltéssé váltak... A tömeg rombolt, pusztított, az elfoglalt tárgyakon álltak bosszút a brondok Klug helyett. Bútorokat dobáltak ki az ablakon, nevetve tapostak az összetört székeken, műszereken, fegyvereken.
Klug eddig biztosnak hitt relytekhelyéről döbbenten figyelte mindezt.
   – Hol van Alek? – ordította. Idegességében elfelejtette, hogy nemrég kapott jelentést a külvárosi laktanyából: az elfogott idegen megszökött és ott lőtték le Alek földészt is.
   – Ki lehet innen jutni valahogyan? – kérdezte rekedten.
   – Talán van egy nyílás... alagút – mondta bizonytalanul az első helyettese. Az  emeletről gyorsan kellett lejutniok a földszintre. Éppen a legfőbb ideje volt már. A maroknyi férfi és néhány fegyveres kísérőjük lerohant a lépcsőn. A tömeg már körülvette az épületet – mái csak ez az egy ház tartotta magát. A kapunál látták, hogy több őr kétségbeesésében hátát veti a nagykapunak, úgy próbálja visszatartani azt a hatalmas ezerfejű erőt, amely kintről nyomakodott befelé.
   – Ez az utolsó pillanat... – nyögte a második helyettes, egy fiatal férfi. Harmadik társuk magában káromkodott. Hiszen az éjjel még minden olyan szépnek látszott! Sima volt az ügy, és az út, amelyen elindultak fel a szédületes karrier felé! Vagy talán még most sincs veszve minden? Vagy éppen fordítva – most kellene átállni? De hogyan, ha be vannak ide zárva. Ha a tömeg be-

tör és nem kérdez semmit, csak azonnal mészárolni kezd?
Közben rohantak le. Az épület alatt nyirkos átjárók, keskeny fény-nyílások várták őket. Egy őr vezette a társaságot. Mindinkább siettek, már nem szégyelltek a többiek előtt sem megfutamo-dásukat...
Az alagút a kaszárnya területén, de annak túlsó, félreeső végében ért ismét a felszínre. Rohantak, a lépcsőn egymást taposva. Kiértek a fénybe. Klug elvakultan torpant meg. A csillag fénye már delelőn volt, magasan és erősen tűzött...
   – Lejárt az idő – mondta valaki. Erős hangon, szinte kiabálva.
A tömeg a távolban egetverően ordított. Akik itt álltak a haladógépek garázssora mellett, nem tudhatták, mi történt a téren. Nem tudhatták, hogy megérkezett Rinn. A szabad Rinn.
Magnus állt velük szemben. És a tüntetők egy csapata. A brondokat éppen Magnus vezette ide. Ó belelátott a földbe is, tudta hát, merre járnak éppen.
“Hol vagy, örök társam? "
“Itt valahol, a közeledben. Tapasztalod a szokásos érzést, nem?"
“Igen, tapasztalom. Ha Klug testébe bújtál... jobb lesz, ha elhagyod. " 
“Nem ott vagyok, Magnus. Azt hiszed, véget ért a harc?"
“Ez a harc biztosan. Rinn szabad, Klug fogoly, és felelni fog."
Klug szeme ide-oda járt. Látta, amazok alig ötvenen vannak, és fegyvertelenek. Gyorsan előre vezényelte a kísérő fegyvereseket, közben félhangon tanácskozott helyettesével:
   – Támadjatok rájuk! Lőni kell! Megfutamodnak majd. Közben elérjük az oldalkerítést. Biztosan találunk valamilyen haladógépet!
   – És hová menjünk, elnököm? – kérdezte amaz idegesen, reszketett a szája széle. Meg talán a térde is.
Klug nem válaszolhatott. Egy haladógép tört át a tömegen, sebesen fékezett előttük. Két őr ugrott ki belőle, majd...
   – Idegeeeen! – ordította valaki. Mindkét csoport hátrahőkölt.
Ola lassan egyenesedett fel, körülnézett. Kezében a pisztoly, de már nem szívesen használta volna. Talán nem is lesz rá szüksége? Az oxigénszint kijelzőjén a percek... Már csak 17 volt, csak 17!
Felnézett az. égre. Semmi. Kékes szürkeség, fényáradat, és erős árnyékok itt a fák és házak között. A térségen csak a brondok mozogtak, azok se nagyon. Most mindenki tőle fél.
ÉRINTSD MEG AZT A MAGAS BRON-DOT! – jött a parancs. Vagy kérés? Ola engedelmesen elindult előre. Már csak a magas brond szemét látta. Hasonlít ahhoz, aki elé két órával

korábban vitték. Kinyújtotta szabad, fegyvertelen kezét...
Klug döbbenten állt, valami rettenetes félelem költözött beléje, mozdulni sem tudott. A rémület óriási súllyal nehezedett rá, szinte betonként a talajba nyomta. Első helyettese egy kiáltással sarkon fordult és elrohant. Nem jutott messzire – a garázsok sarka mögött két férfi állt, és mintha csak rá vártak volna. Egy husáng emelkedett a magasba és csapott le. Csont reccsent. A kísérő őrök eldobták a fegyvereiket.
Magnus uralta a helyzetet, benne volt mindnyájuk agyában. Csak Negatot nem uralhatta, aki ekkor jelzést kapott az űrből és ezért nem tett semmit. Kivárt – mert tudta, van mire várnia.
Még jelsorozatot is bocsátott az űrbe. Magnus némi késéssel tapasztalta ugyanazt. De akkor már késő volt. A földiek űrhajója – jelentették az űrből – letért pályájáról és meredek ívben közelít a Városhoz.
Frank maga ült a vezérlőnél. Lend csak navigátor és megfigyelő lehetett mellette. De nem is volt rá igazán szükség. A műszerek nagyon sok információt közöltek, Frank pedig összeszedte magát. Még sohasem érezte ennyire, hogy most meg kell tennie mindent, amire csak képes. Sőt -még annál is többet...
A földi űrhajó átszáguldott a légkörön. Érezhetően nem csökkent a sebessége. Csak a lenti sűrűbb rétegekben, de akkor amúgy is fékezniök kellett.
A Város végre felbukkant előttük. A biokereső és a többi életjelző készülék azonnal működésbe lépett. Lend először nem hitt a szemének, amikor az elektromágneses sáv-figyelőkön megjelent a teljesen egyforma, dupla jel.
   – Ketten is jelzik, hová menjünk!
   – És hihetünk nekik? – kérdezte Frank. A két jelzés végig párhuzamosan érkezett, ugyanarról a földrajzi pontról. Mivel az emberek részéről ellentétes parancs nem érkezett, az irányító gépek automatikusan arra vezényelték a hajót. A magasság erősen csökkent, hamarosan a tetők fölött száguldottak. Ha nem vészhelyzetről van szó, ilyesmi szóba sem jöhet egy lakott világban. De most már Ola életéről volt szó... Frank és Lend számára csak arról.

16.

Magnus azonnal tudta: Negat is megadta a rádiójelet a földieknek, ahogyan ő is. Azonnal elemezte társa cselekedetét és nem volt nehéz megértenie, mire számít Negat: amint megérkezik a földiek űrhajója, mindenki szétszalad és így elmenekül Klug is. Hiába szabad hát Rinn, hiába tüntetnek legalább ötvenezren, a téren – ha Klug és barátai szabadlábon maradnak, ha tovább szíthatják a lázadást, ha netán a fegyveresek ezután is a pártjukra állnak... Mi mentheti meg a békét?

Pedig őt egyedül csak ez érdekelte. Elfeledte most, hogy a két civilizáció találkozása mivel járhat – csak azt látta, hogy a brondok világát ismét hosszas háborúskodás pusztíthatja, ha Klug és Rinn hívei összecsapnak. Ennél már az is jobb, ha az idegenek is részt vesznek az eseményekben. Meg kell fékezni azokat, akik harcba vinnék a brondokat, mindenáron meg kell állítani őket!
Ola is ott állt Klug előtt. A társelnök ereiben megfagyott a vér, amikor a sisaklemezen át megpillantotta a lány arcát. Milyen csupasz arc! És a szemek nem sötétek, hanem áttetszőén világosak! És mi az a fején hátul? Valami sárga fonadék lóg le; a haja? Klugot ismeretlen, totális rémület fogta el, minden tagja reszketett. Rövid villanásokkal látta az egész életét és meg volt róla győződve, hogy ez az utolsó perce.
   – Szörnyszülött... – suttogta az elnök, és megingott. Magnus már ott állt mellette. Ola még egy lépést tett előre, lassan kinyújtotta a kezét. A kesztyű is áttetsző volt. Klug borzadva ismerte fel, hogy az idegennek csak öt ujj van a kezén... Megérinti őt most? Talán megfogja, széttépi?
Sarkon fordult, torkában a még benne rekedt üvöltéssel, amikor Magnusba ütközött. A csillagász megfeszítette erejét. Minden erejét főleg azt, amivel felülmúlhatta az ittenieket. Az akaratát. És akkor csapott le Ola keze is. A lány megragadta a volt elnök vállát.
Nem fájt – mégis fájt. Ezer tűz égette a férfi testét, mert Magnus így akarta. Szinte megállt a szíve is... Lábai megroggyantak, a földre bukott. Előbb térden állva hajlongott, miközben Ola keze lefoszlott róla. Aztán Klug végleg a földre esett és kábultan ott maradt. Magnus felemelte a fejét:
   – Szóljatok Rinnek. Hatalma visszatért, és köszönheti ezt... az idegenek segítségének.
Ola csak a piros számot látta. 7... és rögtön átváltott 6-ra. Hat perc az élet?
Az űrhajó, üvöltő motorokkal csapott a magasba. A tér fölött fehér felhőt húzva emelkedett fel, váratlanul nagyon kicsi lett, majd farral lefelé ereszkedve nőtt a rémült, sötét szemekben. A hajtóművek dübörgése az agyakban, testszövetekben vibrált kibírhatatlanul. A brondok szétfutottak. A térségen senki sem maradt. Negat egy fegyveres őr testében rejtőzött, de most hirtelen kivált belőle. Előjött egy épület sarka mögül, mint aki a tüntető tömeggel együtt sodródott be. Máris ott állt Magnus mellett.
A rakétamotorok akkora porfelhőt kavartak, hogy a fél város eltűnt alatta. A brondok köhögtek, szemüket törölgették. A hajóból kezdetben nem sokat láttak, de talán jobb is volt így. Amikor pedig eloszlott a felhő, a motorok elhallgattak, a fémtest hatalmas amortizációs lábain nyugodott, toronyként felmagasodva. A beálló csönd talán jel volt, vagy annak hitték. A kaszárnya tágas udvarán lassan jöttek elő a brondok, minden sarokból áramlottak, de nem sietve, óvatosan. Felszegett fejjel bámulták a csodát.
Ola látta a kijelzőn a számát: 4. Mire társai leengedték a liftet a 4-es 3-asra változott. Ola izga-

tottan, lihegve lépett fel rá. Társai biztosan figyelték a kamrákon, mert azonnal indították a szerkezetet. Aztán a lift a külső burkolaton felsiklott a magasba. A lány már nehezen lélegzett, amikor megnyílt a zsilip. Még várnia kellett egy percig. Az volt az utolsó perce! Már alig volt a palackban, akadozott a légzése, az a szorító légzés a tüdejében, és foltok ugráltak a szeme előtt... Görcsösen kapkodott a melléhez, torkához...
Aztán a zsilipkamra végre megtelt levegővel és zöldre váltott a piros fény. Ola valósággal letépte fejéről a sisakot... Milyen jóízű is tud lenni ez a földi, hazai levegő!
   – Lejönnek? – kérdezte Rinn.  Már ott állt Magnus mellett. Csak úgy odasétált, mint máskor, és nyoma sem volt semmi ceremóniának. Rinn nem szerette az ilyesmit. Fölöslegesnek tartotta.
   – Biztosan. Talán a vezetőjük, Frank kapitány. Rinn biztosan csodálkozott, honnan ismeri Magnus az idegenek vezetőjét. De ha így is volt, nem szólt. A tömeg elcsendesedett. Amikor oda-föntről elindult egy lift és egy csillogó ruhás alakot láttak közeledni, valaki felsóhajtott. Megértették, micsoda nagyszerű pillanat ez. A fentről közeledő idegenektől már senki sem félt. De mielőtt a lift ismét leért volna a talaj szintjére, a legelöl állók óvatosan hátrább nyomakodtak. És Magnus sokat tudóan elmosolyodott.
Közben másféle módon és céllal, senkitől sem látva, ketten beszélgettek:
“Most mi a véleményed? Kell-e, hogy két civilizáció találkozzon?"
“Igen, de csak azért, hogy legyőzzék a rosszat, árnyék fia. A rosszat, amit te kezdeményeztél, te okoztál aljas terveid szerint."
“Mégis jóra fordult minden... Vagy talán nem így volt, Magnus?!"
“Most és itt, csak most, csak itt. És mi lesz másutt? Ezer világban ezer Negat hinti a rossz magvait."
“De mindenütt akad egy Magnus is, nem?"
“Remélem, árnyék fia. Bárhogyan gúnyolódsz, igenis... kell egy Magnus, bárhogyan hívják is."
“Akkor hát... repülhetünk tovább. Annyi világ vár még ránk, fény fia!"
“Menjünk. Valahol biztosan akad még dolgunk."