Konrád Fiałkowski - Parancsnok életre keltése
Felébredt… Felébredt a mély, álom nélküli álomból, az évtizedek óta tartó álomból, a kozmikus álomból, amelybe merülve hosszú fényéveken átszelte az űrt. Életre keltették.
Először egy villanást látott, ragyogó fénypontot, majd egy föléje hajló alak vonalait különböztette meg. Végül hangot is hallott
- Goer parancsnok… Goer parancsnok…
Tudta, hogy automata szól hozzá, valamelyik tolakodó automata, éppen olyan, mint az, amelyik akkor hajnalban felverte, hogy a zöld lendbusszal elérjen az első előadásra.
- Igen, hallottam - mondta -, de még sötét van. Csak egy negyedórát alszom még, és aztán felkelek…
Az automata nem tágított.
- Agyad látóközpontjai még nem dolgoznak szabályosan, parancsnok. Ez a tünet azonban rögtön elmúlik az életre keltési folyamat befejező szakasza után…
Akkor jött rá, hogy az űrben van. Megpróbált feltápászkodni; apró moccanását a berendezés megérezte, és feltámasztotta a hátát.
- Hol… hol vagyunk? - kérdezte.
- Űrhajód elérte a Regulus csillag övezetét.
- A Regulusét? Akkor hát célnál vagyunk.
Most már mindenre emlékezett: a felszállásra, a rakétarepülő nyomában kavargó sárga homokfelhőre, az égbolton lebegő űrrepülőtér hangtalan forgására, a fúvókákból kiáramló vakító lángra és a Napra, ahogy lassanként sárga csillaggá zsugorodott az űrhajó fara mögött.
- A Regulus… - ismételte. - Kapcsold be a képernyőt, meg akarom nézni.
Az automata végrehajtotta az utasítást, és akkor Goer megpillantotta az óriási, fehéren izzó atomlángolást.
- Te vagy az első ember, aki közelről látja - mondta az automata.
Ezt Goer is tudta. Fel akart állni, közelebb menni a képernyőhöz, de nem sikerült…
- Segíts - fordult az automatához. - Vajon még meddig leszek ilyen… - Azt akarta mondani, hogy "totyakos", de aztán eszébe ötlőn, hogy talán nem ez a legmegfelelőbb kifejezés, amikor egy automatával beszélget.
- Átmeneti állapot. Szervezetedben minden folyamat rendesen zajlik. Hozzá vagyok kapcsolva az életre keltési folyamatot ellenőrző központhoz.
Tudta, hogy az automata nem hazudik, nem hazudhat.
- Milyen sokáig tartott az anabiózis? - kérdezte.
- Száz év telt el közben a Földön.
- Száz év…
Arra gondolt, hogy éppen ennyi idő kell ahhoz, hogy az ember időtlen legyen. Nem tudta, vajon érzéseit is ellenőrzi-e az automata, de feltételezte, hogy igen. Ezért hát nem gondolt többet az időre.
- Az űrhajó minden egysége szabályosan dolgozik? - Tudta, hogy ez az a kérdés, amelyet egy űrhajó parancsnokának fel kell tennie.
Az automata mintha tétovázott volna egy pillanatig, de lehet, hogy csak Goernak tetszett így.
- Igen, ebben a pillanatban minden rendben van. Voltak ugyan apróbb helyi zavarok. Komolyabbak is: neutronszivárgás az utazás harminckettedik évében, helyi idő szerint.
- Rendben van - felelte Goer, és abban a pillanatban rájött, hogy nem ismeri ezt az automatát.
- Te… Uninav vagy? - érdeklődött.
- Nem egészen. Emlékezetének egy része és néhány végrehajtóegysége van bennem. Új Uninav vagyok, annak részeiből, amelyet ismertél.
- Ez azt jelenti, hogy a másikat szétszerelték?
- Igen.
- Miért? Mi történt?
- Üzemzavar állt elő.
- Beszélj világosabban. Miféle üzemzavar és mikor?
Ez egyszer az automata azonnal válaszolt, mintha emlékezetébe tartósan bevésődött részletet ismételne.
- Az agy irányító részének mechanikai károsodása. Az utazás harmincadik évében, helyi idő szerint.
- Hogyan történt?
- Nincs teljes információm. Emlékezetemben csak az rögződött, hogy a csillaghajó harmadik belső szelvényében rácsapódott a páncélzsilip.
- Mi az ördögöt keresett ott az az elektronikus szemétláda?
- Nem tudom, de most megbántottál.
Ebben a pillanatban Goer megértette, hogy valami komoly dolog történt. Álla kissé megremegett, amikor megkérdezte:
- Megbántottalak? Téged? Egy automatát?
- Elektronikus szemétládának nevezted, és én részben ő vagyok.
- Tudomásom szerint azt az érzést, amelyről beszélsz, nem táplálták be automatáim pszeudopszichikájába. - Goer most nyugodtan, egészen nyugodtan beszélt.
- Nem tudom. Mégis úgy érzem.
- Várj csak! Az Uninav részein kívül miből állsz még?
- Két android automata egységeiből és néhány új alkatrészből.
- Két android automatából?… És azokkal mi lett?
- Károsodást szenvedtek.
- Milyen módon? Na, beszélj már! Parancsolom!
- Sugárpisztollyal darabokra szedték őket.
- Micsoda? Darabokra szedték? Kicsodák? Nem hallod? - Ebben a pillanatban Goer rájött, úgy kiabál, hogy hangját visszaveri a navigációs terem boltozata.
- A borítópáncél javítására specializált automaták.
Az automata nyugodtan válaszolt, tompa, kissé monoton hangon, pontosan úgy, ahogyan az automaták szoktak beszélni, és Goer arra gondolt, hogy milyen nevetséges lehetett kiabálása ebben az űrhajóban, ahol ő az egyetlen ember.
- Hogyan történt? - Most már lecsillapodott, és úgy beszélt, mintha valami apróbb hibáról lenne szó, és mintha a Földön lennének, ahol rengeteg ember áll rendelkezésre ahhoz, hogy az automaták legkomolyabb zavarait is elhárítsák.
- Az Autokor, vagyis a csillaghajó belső autokoordinátorának parancsára.
- Kapcsolj hozzá hangosbeszélőn - rendelkezett.
- Az az érzésem, hogy…
- Nem érdekel, mi az érzésed - szakította félbe Goer. - Teljesítsd a parancsot.
Búgást hallott. Intenzitása rendszertelenül váltakozott, és rövid, szaggatott vijjogások ütöttek át rajta. Goer megértette.
- Csak azt akartam mondani… az az érzésem, hogy nincs értelme kapcsolni, mert az Autokor megsemmisült, nem létezik.
- Miért nem mondtad rögtön?
- Én mondtam volna…
- Ki semmisítette meg?
- A borítópáncél javítására specializált automaták.
- Kinek a parancsára?
- Az enyémre.
- Miért, te már léteztél?
- Igen.
- És miért adtál ki ilyen parancsot?
- Igen nagy volt a csillaghajó atommáglyáját vezérlő berendezés tönkremenésének a valószínűsége.
- Nem értem. Beszélj világosabban.
- Az Autokor sok automatát elpusztított. Hogy pontosan hányat, nem tudom. Nem továbbították az adatokat. Én pedig csak akkor kezdhettem cselekedni, ha az utazás célja került veszélybe. Az atommáglya károsodása ilyen veszélyt jelent…
Goer már tudta, hogy az, amit Uninav tett, egy igen bonyolult, túlságosan is bonyolult pszeudopszichikával rendelkező automata műve volt. Az Autokor, az űrhajó minden belső funkcióját összehangoló automata megsemmisült. "A borítópáncél javítására specializált automaták…" - így mondta Uninav. Goer ismerte ezeket az automatákat: kis, lapított kúpok, amelyek atomtüzet fröcskölnek fullánkjaikkal. De hát az Autokor nem engedheti meg, hogy tönkretegyék. Az Autokor, aki mindenről tudott, ami az űrhajó borítópáncélján belül történt…
- Tehát parancsot adtál nekik, hogy pusztítsák el az Autokort… - ismételte.
- Igen.
- És ő? Miért nem pusztított el téged?
- Mert nem tudta, hogy létezem. De az Uninav elengedhetetlen az utazás céljának eléréséhez, és ezért a regenerációs automaták maguktól újjáépítik, mindenféle külső utasítás nélkül.
Goer most már ezt is tudta, de azzal is tisztában volt, hogy milyen keveset tud. Félt egyenesen rákérdezni arra, ami a legfontosabb: hogy mi van az űrhajóval.
- És az űrhajó… az űrhajó ezek után egészben maradt?
- Nem szenvedett károsodást.
Az automata nem hazudott. Nem tudott hazudni, és Goer arra gondolt, hogy rosszabbul is végződhetett volna, hogy akár meteor is lehetett volna belőle, egy darab anyag, amely együtt lebeg az űrben azzal a halom törmelékkel, amely azelőtt űrhajó volt. Az automatákkal pedig, nos, az automatákkal pedig boldogulni fog, hiszen ő Goer, a kibernetikus és az űrhajó parancsnoka, az első ember a Regulus rendszerében.
- Na, majd ha hazatértünk, lesz egy-két szavam azokhoz a kibernetikusokhoz, akik ezeket az automatákat tervezték…
- Nem fogsz beszélni velük.
- Csak nem tiltod meg?
- Nem, csakhogy azok a kibernetikusok nem fognak már élni.
- Persze, igazad van. Egy Uninavhoz képest egészen sokoldalú vagy - tette hozzá egy pillanattal később.
- Nem vagyok közönséges Uninav. Helyénvalóbb lett volna az a kijelentés, hogy részben specializált univerzális rendszer vagyok, amely nincs híján az öntökéletesítés lehetőségének.
- Akkor talán azt is tudod, mi okozta a… a tömeges automatapusztulást?
- Tudom. Neutronszivárgás.
- Szivárgás? Valóban?
- Hiszen már említettem. Az utazás harminckettedik évében történt, helyi idő szerint. Az Autokor kristályemlékezete erős besugárzást kapott, és tartós torzulás lépett fel benne. Ellentmondó parancsokat kezdett osztogatni az automatáknak, és amikor nem voltak olyan állapotban, hogy valamelyiket végrehajtsák, mint haszontalanokat, szétszerelte őket.
- Szétszerelte őket… - Goer eltűnődött. - Ez azt jelenti, hogy most, az Autokor megsemmisülése után te vezeted az egész űrhajót?
- Igen.
Goer tudta, hogy a csillagok között lavírozó űrhajó kormányzása és a rajta lévő automaták munkájának összehangolása megoldhatatlan feladat egy Uninav számára, még ha nem is közönséges Uninav az. Mégsem szólt semmit.
- A Nap felé vezető úton majd reprodukáljuk az automatákat, és akkor hazafelé…
- Nem lesz hazafelé.
- Mit… Mit mondasz?
- Az űrhajó nem tér vissza a Földre.
- Az képtelenség, hazudsz!
Még mielőtt az utolsó szót kiejtette volna, tudta, hogy az automata igazat mond. Az a fémes kristálytömeg, amellyel beszélgetett, vitatkozott, még veszekedett is, mégis csak egy automata.
- Nem hazudok. Automata vagyok.
- Furcsa automata vagy, isten tudja, miféle szerzet. Csak a közönséges automaták nem hazudnak… legalábbis szabály szerint nem.
- Ettől a szabálytól az én automatanemzedékem sem tér el. Meglehet, nem mondom meg mindig a teljes igazságot…
- De az előbb igazat mondtál?
- Igen. Nem térsz vissza a Földre.
- Miért nem? Magyarázd meg: miért nem?
- Mert nincs üzemanyag a repülési irány megváltoztatásához. Elhasználódott.
- Elhasználódott? Mikor?
- Amikor az első Uninav már nem létezett, és én pedig még nem léteztem… Érted már?
- Az Autokor!
- Igen.
- De hát miért nem keltettek akkor életre? Visszafordultam volna a Földre… én irányítottam volna az összes automatát… a sok megkergült kibernetikai ócskavasat.…
Goer hirtelen elhallgatott, és egészen más hangnemben folytatta.
- És ki hajtotta végre a pályamódosítást? Ki irányította az űrhajót a Regulus felé? Ki?
- Én.
- Te? És tudtad, hogy nem lesz elég az üzemanyag a visszaútra?
- Igen, tudtam.
Goer felállt, nekiesett a falnak, de az erőtér elkapta, és lágyan visszataszította. Néhány bizonytalan lépést tett, és a sugárpisztoly után nyúlt, amely rövid, fogantyúban kezdődő és fúvókában végződő csőből állott.
- A programom alapján cselekedtem, parancsnok. El kellett vinnem az űrhajót a Regulushoz - az automata nem tudott hangszínt váltani, de egyre gyorsabban beszélt -, parancsnok, én vagyok az űrhajó egyetlen teljes értékű automatája… Vigyázz… Ne!…
Csak akkor hagyta abba, amikor Goer lenyomta a ravaszt. Az automata páncélja szétrepedt és a hasadék szélei vakító, fehér fényű tűzzel égtek. Goer csak akkor vette le az ujját a ravaszról, amikor az automata talpazatának utolsó, megbarnult roncsai is elpárologtak.
- Tudtad, te tudtad, automata, hogy nem térhetek vissza - ismételte, aztán megfordult, és kissé imbolyogva elindult az űrhajó irányítókabinja felé.
Az volt az érzése, mintha csak tegnap jött volna ki az irányítókabinból. Ismert itt minden képernyőt, minden billentyűt. Az automaták, amikor megérezték jelenlétét, hozzákapcsolták az irányítókabint az űrhajó információs hálózatához, mire a szürke képernyők rendre megvilágosodtak, és pislákolni kezdtek az ellenőrző lámpácskák. Megkezdődött az a megfoghatatlan, hangtalan mozgás, amelyet olyan jól ismert. Amikor hozzáért a billentyűkhöz, érezte hűvösségüket, de valahogy nem találta őket olyan simának, mint máskor. Csak egy pillanattal később jött rá, hogy ez attól a portól van, amely az évtizedek folyamán ebben a steril, légkondicionált térben is lerakódott.
Most csak ő, az ember vezette az űrhajót ebből az irányítókabinból. Minden automata rá volt kapcsolva az irányítóhálózatra, de fémcsápjaik sohasem érintették ezeket a billentyűket.
Hívta a kézi számítógépegységeket, és nekilátott, hogy meghatározza az űrhajó helyzetét. Aztán kijelölte a pályát. A számítógép szürke képernyője megvilágosodott.
Zöld nyíl mutatott a Regulus fehér korongja felé, csaknem érintette, és átívelt a képernyő másik oldalára.
- A protuberanciába való hatolás valószínűsége kilencvenhét egész kéttized százalék - mondta az automata.
- …Amikor is az űrhajó elpárolog… - Goer magának mondta ugyan, de az automata meghallotta.
- Megismételjem? - kérdezte.
- Hogyisne! Hallgass! - Aztán már nyugodtabban hozzátette: - Az adóautomatát.
- A közleményt továbbítottuk az irányantennákból - jelentette az automata.
"Tehát meg fogják tudni, hetvenkilenc év múlva meg fogják tudni a Földön, hogyan pusztultam el. Hetvenkilenc év múlva, mert ilyen sokáig tart, amíg a rádiójel eléri innen a Földet" - gondolta Goer, és nem volt bizonyos abban, hogy az utódok megtalálják-e könnyen a nevét a krónikákban.
- Kapcsoljátok be a külső képernyőket - mondta az automatáknak. - Bele akarok pillantani abba a kemencébe…
- Nem értem.
- Azzal ne törődj. Kapcsold be a képernyőt.
- Szűrővel?
- Szűrő nélkül. Olyannak akarom látni, mint amilyen valójában: óriásinak, fehérnek. Valamikor úgy tanították nekem, hogy B-5-ös típusú.
- Tévedsz. B-8-as.
Ez már egy másik automata volt, olyan hanglejtéssel beszélt, mint azok az automaták, akik huzamosabb ideig vannak együtt az emberekkel.
- Még egy automata? Add meg az adataidat.
- Megint én vagyok az, Uninav.
Goer egy pillanatra a csillag fehér atomtűzben égő korongjába meredt.
- Hiszen téged elpusztítottalak - szólalt meg végre.
- Csak azt az androidot pusztítottad el, amelyhez ideiglenesen hozzá voltam kapcsolva.
- És most? Hol vagy?
- Nem mondom meg, csak ha parancsolod.
- Nem kell megmondanod. Jó, hogy megmaradtál. Nincs semmi kézzelfogható okom arra, hogy elpusztítsalak.
- Én is így gondolom.
- Végül is neked az a feladatod, hogy elvidd a Regulusig az űrhajót. Így vagy beprogramozva… egyébként ennek már nincs jelentősége. Hamarosan párologni kezdünk. Ellenőrizted a számításokat?
- Igen. Helyesek.
- Tehát nincs esélyünk a megmenekülésre?
Nem kapott választ.
- Miért nem felelsz? - kérdezte Goer.
- Mert nem tudom, felfoghatom-e úgy, mint megmenekülést.
- Micsodát?
- Néhány óra múlva az űrhajó átszeli a rendszer hetedik bolygójának pályasíkját, a bolygótól körülbelül harmincmillió kilométer távolságban.
- Értem. Írd le a bolygót.
- Felszínén szilíciumvegyületek. Víz nincs. A nehézkedés másfélszer nagyobb, mint a Földön. A légkörben nitrogén és nemesgázok. Oxigén nincs. Forgási sebesség körülbelül százhatvan földi nap. A felszíni hőmérséklet plusz száznyolcvan és mínusz száz Celsius-fok között.
- Nem éppen leányálom - mondta Goer, aki nem tudta elképzelni az életet egy ilyen bolygón.
- Ezenfelül a bolygó nagy aktivitást tanúsít az elektromágneses hullámok széles övezetében - egészítette ki az automata.
- Ezt nem értem.
- Nehéz megmagyarázni.
- Ellenőrizd a megfigyelést.
- Már ellenőriztem. Pontos.
"Nagy aktivitás" - Goer arra gondolt, hogy a legradioaktívabb bolygó, amelyet ismer, a Föld.
- Nem lehet szó másról, mint hogy a Regulus lakói adókat telepítettek oda, és hullámokat küldenek a kozmoszba.
- Ez lehet az egyik feltevés - egyezett bele az automata. - Várom döntésedet - tette hozzá.
- Készíts elő egy rövid hatósugarú rakétát. Elrepülök erre a bolygóra.
Uninav egy darabig hallgatott, aztán megkérdezte
- Parancsnok, bizonyos vagy abban, hogy döntésed optimális?
- Te, egy automata, egy közönséges automata, te akarod véleményezni a döntésemet?
- Ember vagy. Azt teszel, amit akarsz. Annak, amit én mondok, nincs különösebb jelentősége. - Majd rövid idő múlva hozzátette: - Vagy mondjam tovább?
- Mondjad.
- A bolygóra való leszállás után még egy hónapig, mondjuk másfél hónapig fogsz élni. Aztán meghalsz.
- Elég szokványos befejezés. Ezzel nem mondasz semmi újat.
- De sokáig fog tartani, parancsnok.
- Nem értem, mi bajod. Hiszen én repülök és nem te.
- Tévedsz. Veled kell repülnöm. Űrhajódban már nincsenek olyan automaták, amelyek irányítani tudnának egy rövid hatósugarú rakétát.
- Lehetetlen…
- Ez az igazság.
Goernak eszébe jutott, hogy tulajdonképpen semmit sem tud erről az űrhajóról és automatáiról, s hogy az űrhajót nem ő vezeti, hanem egy automata, Uninav, aki valahol a hajó belsejében, páncélburkolat mögött rejtőzik.
- Rendben van, velem repülsz - szólt végül.
- Homokviharok dúlnak ott. Vörös portölcséreket figyeltem meg, több száz, kilométeres örvényléseket. A leszállás után rögtön betemetik a rakétát, még mielőtt a csapóajtót kinyitnád.
- Nem kötelező leszállnom. Csak éppen annyira közelítem meg, hogy kibújhassak a rakétából, és lesüljek a Regulus sugaraitól.
- Szkafandered nem engedi át a sugárzást…
- Tudom, tudom, nem mondtam komolyan…
- Nem értem.
- Nem is kell.
- Ráadásul a bolygó felszínét borító porréteg helyenként tíz méternél is vastagabb lehet. Elsüllyed benne a rakéta.
- Ne ijesztgess, te automata…
Goer arra gondolt, hogy úgyis mindegy, hogy semmit sem kockáztat. Elpárologni űrhajóstul vagy megfulladni a porban, olyan mindegy. Másrészt ha már átrepült, ki tudja, hány fényévet, úgy pusztuljon el, hogy lábával egyetlen bolygó talaját sem érintette? Nem azért lett űrhajós… az űrhalál különben megszokott dolog.
- Mindenesetre halálom előtt olyan alaposan felderítem ezt a bolygót, amennyire csak tudom… Így kell viselkednie egy űrhajósnak.
- Igen, ha továbbítani tudja a Földre a szerzett információkat. Különben semmi értelme az egésznek. És te, parancsnok, nem adhatod át a tapasztalataidat senkinek sem.
- Kötözködsz velem, automata. Erről álmodni sem mertek volna a kibernetikusok. Talán nem akarsz velem repülni arra a bolygóra?
- Veled tartok. Automata vagyok, és az automata nem határoz.
- De nem akarsz?
- Ez nem jó szó erre. Én nem tehetek olyat, hogy "nem akarom"; de ha arra gondolok, hogy amikor te már halott leszel, én ott maradok, és még négyszáz évig tengődök a betemetett rakétában, amíg telepeim kimerülnek…
- Félsz a magánytól.
- Munkátlan leszek, és ahhoz nincs hozzászokva egy automata pszeudopszichikája.
- Ez mulatságos. Pedig csak automata vagy, közönséges automata. De végeredményben… hiszek neked. Ha akarod, a bolygóra való leszállás után megsemmisítelek, sugárpisztollyal szétolvasztalak.
- Jó megoldás lenne.
Goer egy percre eltűnődött.
- Nem, mégsem tehetem - mondta. - Mások repülnek ide utánunk, és ha téged megtalálnak… tudni fogsz mindent… mindenre emlékezni fogsz. Épségben kell maradnod, automata. Épségben kell maradnod, és várnod kell, még akkor is, ha szinte a nullával egyenlő a valószínűsége annak, hogy megtaláljanak bennünket ezen a bolygón. Egyetértesz velem?
- Mikor induljon a rakéta? - szakította félbe az automata.
- Úgy számítsd ki, hogy minél rövidebb ideig tartson a repülés.
Goer mondani akart még valamit, de hirtelen ropogás hallatszott, majd nyöszörgések kíséretében egy hang szólalt meg:
- Itt Aut… itt Aut… itt Aut…
- Mi történt, Uninav?
- Az Autokor jelentkezett.
- Pedig nem hívtam.
- Az előbb hívtad. Most jelentkezett.
A nyöszörgő hangok búgásba mentek át, majd egyetlen, átható fütyülésbe torkolltak.
- Autokor, hallgass! - Akármilyen halkan mondta is Goer, az automata meghallotta, pedig nagy volt a lárma, és elcsendesedett.
- Gyakran csinál így?
- Már régen nem hallottam. - Uninav válaszában Goer valamilyen új árnyalatot észlelt, de aztán rögtön eszébe jutott, hogy csak érzéki csalódás lehetett, hiszen az automaták nem változtatják meg mondataik hanglejtését.
- Érdekes, hogy éppen most jelentkezett. Egyébként vigye el az annihilátor, nekünk fontosabb dolgunk is van. Készen áll a rakéta?
- Már vár.
És akkor besétált az irányítókabinba egy android. Hívás nélkül két lépés távolságra megközelítette Goert, és megállt. Goer meg akarta kérdezni, hogy mit keres itt, de akkor az android felemelte specializált csápját, és Goer döbbenten látta, hogy sugárpisztoly formájú… és csöve egyenesen rászegeződik.
- Távozz! Távozz azonnal! - kiáltotta, de az android nem mozdult.
Goer felállt a vezérlőasztaltól, és a fal mentén próbált elsompolyogni. Az automata mindenütt a nyomában.
- Állj!
Az automata tovább közeledett. Akkor Goer megállt. Az automata megtartotta a két lépés távolságot és a sugárpisztoly csövével célba vette Goert. És akkor Goer félni kezdett. Arra gondolt, hogy ráveti magát, és bedönti a vezérlőasztalok közé, de tudta, hogy az android gyorsabb nála. Akkor eszébe jutott Uninav.
- Miért nem hallgat ez a parancsra, Uninav? Mondd, miért? Nem hallod?
- Ez az automata csak az Autokor hatáskörébe, a riadóegységekhez tartozik.
- Állítsd meg!
- Nem tehetem. Kizárólag az Autokornak engedelmeskedik.
- De hát az Autokor nem létezik!
- Ismét létezik. Egy pillanattal ezelőtt kapcsoltam be az energiaellátását, és üzembe helyeztem.
- Hogyhogy? Hiszen károsodást szenvedett, és mindent elpusztít.
- Az utazás célját elértük. Az Autokor most már nem veszélyeztetheti. Ez volt az oka annak, hogy annak idején kikapcsoltam.
- De miért indítottad meg újra?
- Nem tiltottad meg.
- De hát…
Goer nem folytatta. Most már értette. Lassan leült, és akkor az android egy lépéssel közelebb került hozzá, majd megint megállott, és leeresztette a sugárpisztolyt.
- Vagy azt akarod, hogy az Autokor tönkretegye az automatákat, a csillaghajót, hogy elpusztítson téged, mindent? Kapcsold ki! Kapcsold ki azonnal, parancsolom!
- Nem tehetem. Végrehajtó automatáimat már megsemmisítette.
- Javítsd meg!
- A javítóberendezések is rosszak.
- Hazudsz!
- Az automaták nem hazudnak.
- Reagál az Autokor a kívülről jövő parancsokra?
- Nem.
- Megpróbálom. Autokor! Állítsd meg az összes automatát! Állítsd meg! Parancsolom! - Goer felállt. Az androidot figyelte, miközben egy lépést tett hátrafelé. Az android azonban követte. Goer már tudta, hogy Uninav igazat mondott.
- Miért van ez mindig a sarkamban, Uninav?
- Azt a parancsot kapta, hogy semmisítsen meg téged. De minden automatában, még a legegyszerűbben is, van egy berendezés, amely meggátolja abban, hogy kárt tegyen az emberben. Ha automata lennél, már nem élnél. Mint ember, biztonságban vagy.
- De állandóan a nyomomban van!
- A parancsot nem vonták vissza. Ha nem is bánthat, abban sem akadályozza meg semmi, hogy közeledjék hozzád.
Goer megállt. Úgy érezte, hogy elege van ezekből az automatákból, Autokorból és Uninavból, hogy el kell pusztítania vagy átalakítania őket, s akkor ismét űrhajóban lesz, nem pedig egy csomó megkergült automatával teli koporsóban.
- Fogom a sugárpisztolyt, és elintézem az Autokort - mondta.
- Nem lesz rá időd. - Uninav most azonnal válaszolt. - Az atommáglya vezérlése máris elromlott, és néhány percen belül bekövetkezik a robbanás.
- Akkor hát mit csináljak?
- Még mindig ott van a rakéta.
- És te? Költözz át te is oda! Parancsolom!
- Az androidok már az én helyiségeim burkolatát vágják. El fog tartani egy darabig. Elég vastag a páncél. Addig segítek neked a startolásban. De már meg is van a parancs rá. Kinyitom a zsilipkapukat.
- Állj! Hagyjad! Nélküled nem indulok!
- Menj a rakétához. Siess…
Goer felkapta a sugárpisztolyt, és a folyosókon az űrhajó alsó része, a zsilipkapuk felé rohant, oda, ahol a rakéta várta. Futás közben egy csoport androiddal találkozott, akik éppen a páncélburkolat átvágásával foglalatoskodtak. Átugrált a már kivágott, meggypirosan izzó burkolattörmelékeken, és elhaladt néhány tehetetlen, megpörkölődött automata mellett, amelyek egy-egy gépies mozdulat közben merevedtek meg. Hallotta a nyomában törtető android dobogását, míg végül az egyik kanyarban egy kis lapos, kúp alakú automata - ezek eredetileg burkolatjavító gépek voltak - sugárpisztolyának egy lövésével kettészelte az androidot, Goert pedig futni hagyta. A levegőben füst és égett szigetelés szaga terjengett. Az űrhajó belsejében egymást követték a robbanások; forró légáramlat csapódott arcába. Végre túljutott az utolsó folyosó szegletén, és kiért a zsilipkapuhoz. A rakéta nyitott csapóajtóval várta. Bevágta maga mögött a csapóajtót, és akkor meghallotta Uninav hangját:
- Készen állsz, parancsnok?
- Készen - felelte.
Enyhe lökést érzett a hátán, csendes fütyülést hallott, és a képernyőn megpillantotta a csillagokat.
- Vigyázz, parancsnok! - Uninav hangja rendkívül világosan csengett. - A rakéta sebessége háromszáztizenkét kilométer másodpercenként a bolygó mozgásához képest. Érintőpályán haladsz. Mnemotronodon megadtam a fékező motorok megindításának pillanatát. Sok sikert.
És akkor a hangszóróból valami furcsa zajt hallott.
- Mi történt? Valami bajod esett?
- Nem.
- Akkor hát mi történt?
- Nevetek - válaszolta az automata hosszabb szünet után.
- Nem értem.
- Így lehetne emberi szavakkal kifejezni, amit most érzek.
- Ó, most már értem. A vételnek vége.
Szabó Győző fordítása