Konrad Fialkowski - Biohazárd
A teherautó a kanyar előtt állt meg. Ahogy kiszállt belőle, megragadta helyenként foszladozó útitáskáját, még egyszer rámosolygott a sofőrre, és elindult fölfelé. Háta mögött meghallotta a teherautó motorjának bőgését, amint a kanyart elhagyva robogott lefelé a völgybe. Lassan ment, és két-háromszáz méterenként megpihent, pedig a dűlőút, amelyre rátért, elég széles volt, és kis szögben emelkedve szelte át a lejtőt. Az ingén keresztül érezte lapockáján a délutáni nap sugarainak melegét. Körülötte mindenütt a fehér sziklákon törpefenyők nyúltak a magasba, de a nap annyira kiszárította őket ebben a hőségben, hogy a férfi csak saját verejtékének szagát és a tenger gyenge illatát érezte valahonnan a közeli dombok mögül.
Elment egy behajtani tilos tábla mellett és egy másik mellett is, amely arról tájékoztatta, hogy magánterületen tartózkodik. Amint elhaladt e tiltó táblák mellett, erősebben sajdult belé a fájdalom. Megállt, és az inge zsebéből egy orvosságosfiolát vett elő. Néhány tablettát a markába szórt, egyiket a nyelve alá tolta, és rövid habozás után bevett még egy felet. Nem várta meg, míg teljesen megszűnik a fájdalom, továbbindult. Távolabb több árnyék volt, mert a fák magasabbra nőttek. Elhagyott még egy kanyart, és a kertkapu előtt találta magát. Számított valami táblára, de a kissé régimódi, kovácsoltvas kapun nem volt semmi jel. A portásfülke a kapu mellett éppen olyan mészkőből épült, mint minden ezen a tájon. Belépett, és meglátta a portást. Egy kicsiny, falhoz erősített asztal mellett ült, előtte telefon. Olyan ruhát viselt, amely akár egyenruha is lehetett volna, fémgombok csillogtak rajta, öve nem volt, sem tányérsapkája, csak egy kis fémsisak takarta el a tarkóját.
- Be van jelentve? - kérdezte.
- Nem. Azért jöttem…
- Elolvasta a figyelmeztető táblát?
- Természetesen, de…
- Akkor tartsa magát hozzá, és hagyja el a területet. Ez magántulajdon.
"Ha saját kocsimmal érkeztem volna ide, másképpen beszélne velem" - jutott a férfi eszébe.
- Egberg doktor tulajdona, ugye? - kérdezte.
- Igen, de már mondtam magának…
- Egberg doktor barátja vagyok, régi ismerőse - tette hozzá, hogy az előző szavak érvényét csökkentse, mert nem volt igaz.
Az egyenruhás nem csodálkozott, nem habozott, hanem felvette a telefonkagylót.
- Itt a porta - szólt bele. - A doktor úr titkárságát kérem.
A központ, úgy látszik, kapcsolta.
- Neve? - kérdezte a kagylót a fülére szorítva.
- Ralf Molnar, Ralf Molnar professzor - tette hozzá, mert eszébe jutott, hogy Egberg így jobban fog rá emlékezni.
A kapus fel sem pillantott, mintha a kapunál jelentkező, őszülő sörtéjű professzorok bejelentése a legközönségesebb tevékenység lett volna számára. Azután bemondta a nevét, és mindketten vártak. Molnar a falnak támaszkodott, amaz meg a fal egyik pontjára szegezte kifejezéstelen tekintetét.
- Rendben. Jönnek magáért - mondta végre. - Kérem, hagyja itt a holmiját.
- A csomagomat?
- Igen. Később felvisszük maga után. Itt ez a szokás - tette hozzá, mintha ez mindent megmagyarázott volna.
Molnar megvonta a vállát, és lábával a kapus felé rúgta útitáskáját. Abban a pillanatban az ösvény felől közeledő lépések zajára lett figyelmes. Megfordult. Egy nyúlánk lány állt előtte, ujjatlan nyári ruhában. Mást nem is vett észre rajta.
- Egberg doktor küldött, hogy üdvözöljem önt az ő nevében is. Nekem kell gondoskodnom is önről, tanár úr, és megtudnom, vajon hosszabb ideig marad-e nálunk…
- Meglátom. Még nem tudom.
- Mindenesetre holnapig biztosan. Már későre jár. Egyébként a doktor várja vacsorára.
Egy kikövezett úton ment végig a lánnyal, ismeretlen, sűrű bokrok között. Bizonyosan nem ok nélkül ültették ide - gondolta, míg az előtte lépkedő lány hosszú, izmos, de ennek ellenére formás lábát nézte. Megint beléhasított a fájdalom, szorítást érzett a rekeszizma fölött, de nem állt meg. A háznak már a közelben kellett lennie. Valóban, feltűnt előtte egy kertre néző, hatalmas nyitott veranda, és akkor látta meg Molnar, milyen nagy ez a ház. Méretei alig voltak érzékelhetők az ágaikkal szinte az ablakokat eltorlaszoló fák és a falakon majdnem a tetőig kúszó borostyán miatt.
- Az első emeleten fog lakni, tanár úr- mondta a lány, amikor beléptek a házba. Egyenesen a lépcső felé tartott, és akkor Molnar megállt egy pillanatra. Egy nagy, sötét tónusú festmény függött előtte, amelyet csak a lealkonyuló nap alacsony, vörös sugarai világítottak meg, de nem látta a festményt, csak a fájdalmat érezte. A lány is megtorpant egy pillanatra. Nem mondott semmit, a felvonó ajtajához lépett, és megnyomta a hívógombot. Valószínűleg nem nézett rá, mégsem tudta elhatározni magát, hogy elővegye az orvosságosfiolát. A fájdalom lassanként enyhült, és most már ki tudta venni a képen úszó hatalmas polipot, amint számtalan karjával a viharos szélben, tajtékzó tengeren hánykolódó négyárbocos után kap.
- A lift megérkezett, tanár úr - szólt a lány.
Azt akarta mondani, hogy nem kellett volna lehívni, de nem szólt semmit. Felmentek az emeletre és a folyosón valahová a ház mélyébe.
"Olyan, mint valami szálló - gondolta Molnar -, hosszú folyosó és rengeteg ajtó. Ajtók kilincs nélkül - tette hozzá, és rögtön megnyugtatta magát, hogy ennek nincs semmi jelentősége. - Rendes, nagy ház."
- Ez az - mondta a lány, és betessékelte.
Megállt a szoba közepén, amely minden szükséges berendezéssel fel volt szerelve, és egy nagy televízió is állt benne. Az ágyra egy pillantást sem vetett. Mindenütt egyformán jól aludt, mint régen, ifjú éveiben, és olyan magas sem volt, hogy az ágy hossza problémát jelenthetett volna.
- Itt a fürdőszoba - tárt ki egy ajtót a lány.
- És a csomagom?
- Mindjárt megérkezik.
Észrevette, hogy elmosolyodik, amint ránéz. "Kíváncsi vagyok, hány éves lehet - gondolta -, biztosan fiatalabbnak látszik, mint amennyi valójában."
- Egberg doktor rövidesen üdvözölni fogja.
- Üdvözöl?
- Igen. Bizonyosan telelátogatást tesz önnél. Természetesen előbb bejelentkezik.
- Ó, igen?
- Ha szüksége lenne még valamire, kérem, hívjon.
- Hívjam
- A nevem Mag.
- Innen, a szobából?
- A szobából vagy a fürdőszobából. Kicsit hangosabban, mint a rendes beszédhangja, úgy, hogy a diszkriminátorok áteresszék.
- Igen, értem - mondta Molnar. Valami neszezett az ajtó mögött, és a mennyezeten megszólalt egy berregő.
- Megjött a csomagja - mondta a lány. Kinyitotta az ajtót, és a mögötte álló útitáskáért nyúlt.
- Minek ez a felhajtás? Magam is felhozhattam volna…
A lány nem válaszolt. Még egyszer rámosolygott és kiment. Észrevette, hogy a lány azon a helyen hagyta egyik szandálját, ahol az előbb állt. Elvesztette a fél szandálját, és észre sem vette. Felemelte a padlóról, és megrántotta az ajtót. Egy pillanatig nem engedett, de azután kinyílt.
"Mintha csak határoznia kellett volna, kinyílhat-e vagy sem" - gondolta.
A folyosón egy lélek sem volt. A szandállal a kezében megállt egy pillanatra, és hirtelen átvillant az agyán, hogy amióta belépett a házba, sehol senkit nem látott.
Egy óra múlva megborotválkozva, megfürödve és a táskában magával hozott ingbe átöltözve ült a nem túl kényelmes fotelban, és az ablakon túli szürkületet nézte. A légkondicionáló berendezés hangtalanul sajtolta be a só- és hínárillatú hűvös levegőt, és egy pillanatig úgy tűnt, mintha valódi esti tengerparti szellő lett volna a szélirány éjszakai változása előtt. A fák az ablak mögött meg sem rezdültek, és csak a denevérek mozgékony sokszögeit látta az elsötétülő ég hátterében. Mielőtt leült volna a fotelba, megpróbálta kinyitni az ablakot, de a reteszek meg sem rezdültek, pedig teljes súlyával nekifeszült.
"Le vagyok gyöngülve" - gondolta, és felhagyott az erőlködéssel, mert az erőfeszítést mindig fájdalom kísérte.
Mozdulatlanul ült, és a kikötőnegyedre gondolt, ahol legutóbb lakott, a kis szobára (egy ablakkal), ahová mint valami létrán, meredek lépcsőn lehetett feljutni, a két keresztutcával távolabb álló kávéházra, ahol délutánonként üldögélt, és a mindennapi munkába menésre a szűk, poros utcákon át. Az intézetre és a régi időkre sohasem gondolt.
- Jó estét, tanár úr! - szólt hozzá egy hang a háta mögül, és ösztönösen hátrafordult. A szobában nem volt senki, csak az eddig fénytelen képernyőn látott meg egy arcot. Egberg volt az, mindjárt megismerte, pedig több évtized eltelt azóta, hogy Egberggel naponta találkozott az intézetben. Ugyanazok az egymástól távol ülő szemek és vastag, dús szemöldök.
- Örülök, hogy látom, hogy meglátogatott.
- Hát igen, őszintén szólva nem volt más választásom. Egyébként nem jöttem volna ide.
- Látom, hogy semmit sem változott ez alatt a sok év alatt. Mindig kimondta, amit mondani akart, minden körítés nélkül. Éppen ilyen kép maradt meg bennem önről.
- Bizonyára sejti, mi hozott engem ide?
- Erről talán később. Együtt vacsorázunk. Emlékszem, a pisztrángot szerette csiperkével. Petty-nél minden kedden azt ette ebédre.
- Azóta változott az ízlésem.
- Én azért meghagytam, hogy ezt a fogást készítsék el. A pisztrángot repülőgéppel hozatjuk.
- Csodálom a memóriáját.
- Akkor abban a korban voltam, amikor majdnem mindent megjegyez az ember. Az önnel elfogyasztott keddi ebéd pedig mindannyiunk álmainak netovábbja volt. Tehát várom önt. A titkárnőm mindjárt megy önért. - A képernyő elsötétült.
"Pisztráng Petty-nél. Nem emlékszem már, hogy valaha is ettem volna" - gondolta Molnar.
- A szandálja, Mag. Elhagyta a szandálját - mondta, amikor a lány belépett.
- Nem baj, van belőle sok. Gyakran veszítem el a szandálomat. Szórakozott vagyok… - mondta, mikor észrevette, hogy a térti figyelmesen fürkészi. - Látja, máris új szandálom van!
Átnyújtotta a szandált a lánynak, ő meg mintha egy kicsit bizonytalanul nyúlt volna érte, amit Molnar észrevett és meg is jegyzett.
- Egberg doktor várja.
Megint végigmentek a folyosón, és lementek a földszintre. A folyosót sárga fényű lámpások világították meg, régimódi égőkkel. "Olyan, mint valami század eleji szálloda" gondolta Molnar. Az ebédlő, ahová beléptek, ugyanígy volt kivilágítva. Az asztalt két személyre terítették meg, és a terítékeket egymással szemben helyezték el úgy, hogy az egyik kissé a félhomályban maradt. "Ismerem Egberget, én leszek az, aki a teljes kivilágításba ül" - gondolta Molnar, és a doktor sötét, estélyi öltönyét nézte. Ócska nadrágjában egy kissé bizonytalanul érezte magát. De ez csak egy pillanatig tartott.
- Igazán örülök, hogy látom - mondta Egberg, és arra a székre tessékelte, amelyikre gondolt.
Leültek, és Molnar észrevette, hogy már Egberg sem fiatal. Kissé kopaszodott, és szinte teljesen ősz volt, a sötét hajúaknak azzal az őszességével, ami körülbelül harmincéves korukban kezd elburjánzani. De Egberg már idősebb volt. Amikor utoljára látta, túl volt a húszon egypár évvel.
- Könnyen idetalált?
- Az ön klinikája ismert gyógyhely. Az egész kontinensen ismerik.
Egberg elhúzta a száját.
- Inkább intézet, tanár úr. Az, hogy néha felveszek egy-két gazdag beteget, nem jelent semmit. Valamiből fenn kell tartanom ezt az egészet. De elsősorban intézet. Érdekes kutatásokat folytatunk, melyek bizonyos tekintetben a folytatását képezik annak, amin valaha együtt dolgoztunk.
- Nekem már régóta nincs hozzá semmi közöm. Szerencsére.
- Látom, hogy már nem operál - Egberg Molnar kezét nézte.
- Nem vagyok sem sebész, sem idegsebész. Ma már meg sem tudnám fogni a szikét - emelte fel a tenyerét, hogy jól megnézhesse a másik. A bőr megrepedezett rajta, és az árkokban fekete olajnyomok maradtak.
- Hallottam, hogy végleg felhagyott a szakmánkkal. Kezdetben azt gondoltam, valamelyik konferencián vagy kongresszuson találkozom önnel…
- Mit kerestem volna ott? Annak idején egyszer s mindenkorra végeztem az egésszel. Viszont gyakran olvastam a napilapokban a sikereiről a sporthírek és baleseti krónikák között - tette hozzá, hogy a másik ne vegye hízelgésnek.
Felszolgálták a hideg előételt. Az ember, aki kiszolgálta őket, ügyetlenül mozgott. Hatalmas férfi volt, alig fért bele a ruhájába. Molnar elképzelte, amint az ökle gyomorszájon találja.
- Pedig mi gyakran emlegettük önt - mondta Egberg, és elnézett Molnar feje fölött. Bár a maga elhatározása nem befolyásolhatott semmit, azért nagy bátorságról tett bizonyságot.
- Ne túlozzunk. Egyszerűen egy világos pillanatomban megértettem, hogy számomra nincsen ott hely. Csak erről volt szó.
- Nem sokan tettek volna így. Egészségére, tanár úr! Iszik, ugye?
- Néha még iszom. Az akaraterőmet a dohányzás mellőzésére koncentrálom - emelte szájához a fehérboros poharat.
Amikor a pisztrángot szolgálták fel, végre erőt vett magán. Azelőtt megvárta volna a kávét, de arra gondolt, hogy annak a világnak a szokásai, melyhez neki már semmi köze, rá nem vonatkoznak.
- Kitalálta már, doktor úr, miért látogattam meg? - kérdezte.
Amaz rábólintott.
- Ne higgye, hogy az első jelek után mindjárt ide jöttem. Túl vagyok a második infarktuson, és a harmadik, úgy hiszem, a napokban bekövetkezik. Azért egy kicsit még orvos maradtam. A harmadikat nem élem túl. Az én szöveteim típusa mellett átültetésről szó sem lehet. Visszatérésre a normális életbe szinte semmi esélyem sincs. Viszont még egy-két évig kórházban vegetálni… nem az én formám.
- Egyszóval műszívet akar, nemde?
- Hát ez az.
- És cyborggá akar válni?
- Hát… igen.
- Nézetei ellenére?
- Doktor úr! Jómagam ültettem be e berendezések első modelljeit. Fenntartásaim mindig az agyra és csakis az agyra vonatkoztak. Biztosan emlékszik még.
- Persze. A korlátozott cyborgizálás ismert hirdetője volt. A szív - rendben van, a máj vagy vese - mehet, de el a kezekkel az agytól! Ezek voltak a nézetei, tanár úr.
- Igen, és nem változtak.
- Ha ön akkor győzelemre vitte volna őket, ha ez sikerült volna önnek, akkor a mi intézetünk ma jelentéktelen, provinciális intézet lenne, és én… én pedig valami alacsonyabb rendű kis körházban hajtanék végre szívátültetéseket.
- Akkor ön mindent megtett, hogy nekem ne sikerüljön.
- Ez igaz. De nincs jelentősége. Ha nem én, bárki más megtette volna. A fejlődést nem lehet megállítani.
- Ha ezt fejlődésnek lehet nevezni…
Egberg nem válaszolt. Kiitta a pohár borát, és egy percig szótlanul ültek.
- Tehát tudja már, miről van szó, doktor úr - mondta Molnar, és eltolta maga elől a még érintetlen tálat. A fájdalom egyre erősebben, megsemmisítően sajgott belé. - Nem szabad így gondolnom ezekre a dolgokra. Már nem vagyok professzor. Semmi közöm ezekhez a kérdésekhez. Egyszerű, öreg elektroműszerész vagyok a parti flotta műhelyéből, aki műszívet akar.
- Miért éppen az én intézetemet választotta?
- A néhány orvos közül, akik ezen a féltekén értenek hozzá, maga csinálja a legjobban. Egyébként máshol nem lenne semmi esélyem. Egyszerűen nincs pénzem.
- Vannak rendes klinikák is…
- Tudom, mire akar kilyukadni. Igen, ott talán ingyen is felvettek volna. De alá kellett volna írnom egy kötelezvényt, hogy bármiféle kísérleti módszerbe minden következményével együtt beleegyezem. Ez pedig, ha nem is teljesen nyílt, de valamilyen formája az embereken való kísérletezésnek. Azonkívül milyen biztosítékát adhatnák annak, hogy ezek után a kísérletek után teljes értékű ember leszek? Nekem pedig nem elegendő csak valahogy túlélni. Úszni akarok, evezni, szaladni a lépcsőn, igazán élni akarok.
- Megváltozott az érdeklődési köre. Régen hetekig nem hagyta el az intézetet. Szinte már ott lakott.
- Nincs semmi jelentősége annak, ami valaha volt. Tudja, mivel foglalkozom most? Automatikus navigációs berendezéseket javítok a hajókon, melyek törmeléket szállítanak kikötőről kikötőre. Na lejár a munkaidő, a szabadidőt magamnak szentelem. Semmi fejtörés vagy probléma. Időnként egy-egy könyv…
- Igen, értem. Jobban örülnék, ha lenne pénze. Számomra egyszerűbb lenne. Közönséges beteg…
- Viszont akkor biztosan nem fordultam volna önhöz.
- Legalább őszinte, tanár úr.
- Sokáig fontolgattam, eljöjjek-e önhöz. A másik féltekére gondoltam. Ott ezt ingyen csinálják. Valaha, amíg én Molnar professzor voltam, ingyen csinálták volna… Most nehezen lettem volna képes összeszedni az útiköltséget.
- Tehát minden lehetőséget megfontolt, és én maradtam.
- Pontosan.
Egberg nem válaszolt. Közben kicserélték a tányérokat. Most őzsültet szolgáltak fel, de Molnar már nem vett belőle. Érezte, amint a fájdalom erősödik, és kisugárzik a válláig. Egberg nem kínálta. Gyorsan evett magában, és mindketten hallgattak.
- Gondolja, hogy most rajtam a sor? - kérdezte végül Egberg. Molnar nem szólt. - Nem tudok ilyen gyorsan választ adni. Meg kell gondolnom…
- Csak ne túl sokáig. Még meghalok itt. Nem hiszem, hogy bármi baja is származhatna belőle, még ha utánanéznének is, ki voltam, és mi választott el enyhén szólva minket egymástól. Végül is idejétmúlt dolgok ezek. Mindenesetre a táskámban van az orvosom címe. Ő igazolhatja, hogy maga az a tény, hogy eddig is életben maradtam, amúgy is ellentmond minden várakozásnak.
- Jó szakorvos?
- Mit mondjak, középkorú vidéki orvos, de az eset sem nehéz.
- A címet már magamhoz vettem. Holnap megkapom tőle az összes adatot.
- Átkutatta a csomagomat.
- Mint látja. Egyébként nem személyesen.
- Legalább ön is őszinte. Ez újdonság. Nem hittem volna, hogy a korral ez is megjön.
- Maga mindig rosszul ismert engem, tanár úr. Sohasem támadtam magát személyesen, csak a nézeteit.
- Az eredmény ugyanaz. De ne hánytorgassuk fel ezeket a dolgokat.
- Helyes. Kávét iszik? Szerintem nem árthat meg.
- Egyetértek.
- Akkor menjünk át a dolgozószobámba.
A kávé és a konyak már egy alacsony asztalkán várt rájuk a hatalmas, bőrrel bevont fotelok mellett. Éppen olyan sárga, homályos lámpa világította be a szobát, mint minden más helyiséget. A szoba mélyén, a félhomályban Molnar egy irányítópulthoz hasonló hatalmas szerkezetre lett figyelmes. A pult sötét volt, csak egy piros fénypont villogott majdnem a szélén.
- Elnézést, tanár úr, egy pillanatra. Valami azért történik ebben az intézetben. - Egberg a pulthoz lépett, amelyen abban a pillanatban gyulladt ki két erős, nappali fényt árasztó lámpa. A képernyőn egy fehér hajkötős emberi fej jelent meg.
- Mi újság, Dorn? - kérdezte Egberg.
- Minden rendben. Csak a tizenhatos nyugtalan. Ezért zaklattam.
- Próbálkoztál polarizált feszültséggel?
- Igen. Nem segít.
- Jól van, mindjárt megnézem - mondta Egberg, és elfordította a képernyőt úgy, hogy Molnar nem láthatott semmit. Benyomta a kapcsolót, és Molnar monoton, mély, szinte nem emberi vijjogást hallott. Felállt, és vigyázva, hogy ne rúgjon az asztalba, a pulthoz lépett. Egberg neki háttal a képernyő fölé hajolt. Magasabb volt Molnarnál, és eltakarta a képernyő egy részét. A kép másik oldalán viszont Molnar egy nő vagy gyermek kezét vette észre. A tenyér szétnyílt és görcsösen összerándult; azután látta az alkart, majd egy fémhálót, amely a tenyér görcseinek ritmusában kifeszült és elernyedt. Egy pillanatig nézte a kezet, azután rápillantott a képernyő közepére. Ott egy hatalmas, áttetsző burában úszott az agy. Nem tévedhetett, idegsebész volt. A vijjogás hirtelen félbeszakadt, a képernyő elsötétült. Egberg megfordult, és felülről nézett a szorosan előtte álló Molnarra.
- Ez egy agy volt - mondta Molnar.
- Természetesen.
- És egy emberi kéz.
- A kéz emberi volt, de az agy majomtól származott. Emberi kezet, vagyis a majom végtagjainál fejlettebb berendezést irányít. Kettős hibrid rendszer.
Egberg eloltotta az irányítópult lámpáit, és Molnar most már csak a fotelokat, asztalkákat és a gőzölgő kávét látta.
- Tessék, foglaljon helyet, tanár úr. Egy igazi tudós mindig kíváncsi, nem igaz?
- De minek… ez a rendszer?
- A legegyszerűbb szolgáltatásokhoz… kabátkiadás a ruhatárban, cukorka papírba csomagolása. Hasznos mindenütt, ahol nincs szükség túl sok gondolkodásra, de az emberi kéz ügyes… vagy hasznos lehet. Ha elutaznék az őszi neuronikai kongresszusra, felállítanám a bejárat mellett ezt a cyborgot és minden belépővel kezet fogna.
- Őrült gondolat.
- Igaza van. Ha nem is a legízlésesebb csomagolásban, de százszázalékos reklám. Sajnos nem utazom a kongresszusra…
Szótlanul itták a kávét. "Kár volt idejönnöm - gondolta Molnar. - Tudhattam volna, hogy nem ad műszívet. Most biztosan azon töri a fejét, hogyan utasítson vissza anélkül, hogy megsértődjek, és ne furdalja a lelkiismeret. Bár érezhet egyáltalán egy ilyen ember lelkiismeret-furdalást bármi miatt, amit tett, s még inkább, amit még meg sem tett?" Azután a saját vaságyára gondolt, a lakása falain hemzsegő rovarok zümmögésére és a tengerre kiúszó hajók szirénáinak vijjogására.
- Azt hiszem, visszamegyek a szobámba - mondta -, és holnap elutazom.
- De tanár úr, nem fejeztük be a beszélgetést.
- Félek, hogy az eredménye már amúgy is eldőlt.
- Hiszen még nem válaszoltam önnek.
- Ebben a percben számomra nincs jelentősége.
- Az embert minden este kétségek kerítik hatalmukba, amelyek azután reggelre szertefoszlanak. Jó éjszakát, tanár úr! A titkárnőm elkíséri.
- Az, amelyik elhagyja a szandálját…
- Igen. Ön jó megfigyelő, tanár úr - tette hozzá egy pillanat múlva. Mag már az ajtóban állt.
- Jó éjszakát! - mondta Molnar, és kiment Mag után.
Amikor egyedül maradt a szobájában, megpróbálta kinyitni az ablakot, de mint korábban, most sem sikerült. Ki akart nézni a folyosóra, és segítségül hívni Magot, de az ajtó sem engedett. És akkor villant át az agyán először, hogy innen már nem kerül ki. Hívhatta volna Magot vagy Egberget, de amikor eszébe jutott a dolgozószobában álló pult és a rajta villogó piros lámpa, elment tőlük a kedve.
Kopogásra ébredt. Diszkrét kopogásra az ajtón, mint rendes házakban. Az ablakon túl sütött a nap, és kezdetét vette az e tájon mindennapos, késő délutánig tartó hőség.
- Igen, tessék - mondta, és a lepedőbe burkolt plédet, amellyel takarózott, felhúzta az álláig.
Mag lépett be, és reggelivel megrakott tálcát hozott. A férfi kávéillatot érzett.
- Köszönöm. De miért a kisasszony és nem amaz…
- Én gondoskodom önről. Azt hittem, jól ellátom a feladatomat.
- Ragyogóan. Megkérném még, hogy nyissa ki az ablakot.
- Most nagy a hőség, és a levegő tele van porral. Talán majd este…
- Este már próbáltam.
- Á, akkor ez biztosan elkülönítő szoba.
- Elkülönítő?
Nem válaszolt.
"Zavarban van - gondolta Molnar -, fél, hogy túl sokat elárult."
- Nem akar válaszolni, Mag?
- Kérdezze meg Egberg doktort. Végtére is a barátja…
- Hogyne, természetesem megkérdezem.
A lányt most látta először nappali világításnál. Akkor, a kapunál túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy alaposabban megnézze. Igazán szép lány. "Azok közül való, akik lehetőleg nem hívják fel magukra a figyelmet, elvegyülnek a szürke tömegben" - gondolta, és valami meghatározhatatlan szomorúságot érzett, ami a legutóbbi években olyankor fogta el néha, amikor hasonló lányokkal találkozott.
- Reggeli után visszajövök. Egberg doktor szeretné látni magát.
Rábólintott, már a tálca fölé hajolva. Megvárta, míg kimegy, azután az ajtóhoz lépett, és lenyomta a kilincset. Az ajtó engedett az után a rövid pillanat után, amelyre az elektromechanikus irányításnak volt szüksége a döntés meghozatalához. Azután visszatért a reggelihez. Éhes volt, és érezni akart valamit a gyomrában, mielőtt nekivágott volna a rá váró több kilométeres útnak. Még megborotválkozott, összeszedte a holmiját, és a táskába csúsztatta. Elszánta magát. Kilépett a folyosóra, majd le a lépcsőn. Számításainak megfelelően nem találkozott senkivel. A kapuhoz vezető sétány most teljesen árnyékba borult, mert a napot eltakarta a ház. Kimért léptekkel ment, melyeket gondolatban számlált. Nem túl lassan, és nem is gyorsan. Amikor a kapuhoz közeledett, elé jött a kapus. "Ugyanaz, aki tegnap volt" - gondolta Molnar. Ki akarta kerülni, de az megfogta a karját.
- Hová? Nem szabad.
Nem válaszolt, hanem szabad öklével teljes erőből gyomorszájon vágta amazt. Már az ütés pillanatában tudta, hogy amit eltalál, nem emberi test. A kapus meg sem rezdült. Még a kifejezése sem változott meg. Molnar csak azt érezte, amint a kapus ujjai, mint valami vasmarok, elnyomorítják a karját. Leejtette a táskát. Amaz enyhén mellbe bökte és elengedte. Molnar összecsuklott.
- Nem szabad - ismételte a kapus.
"Kijutok innen, ki kell jutnom!" - hajtogatta magában Molnar. Egy lépést akart tenni a kapus felé, de nem volt képes. Úgy beléhasított a fájdalom, hogy elsötétült előtte a világ. Nem akart elesni. Összeszorította a fogát. "Elmúlik, mindjárt elmúlik." - Azután már csak a fenyőfák csúcsát látta. Meg sem érezte az ütést, ahogy elesett. A fenyőfák csúcsai elmosódtak, és egyre jobban összefolytak az ég hátterével.
Amikor kinyitotta a szemét, Egberg hajolt föléje. A fájdalom, amelyet jól ismert, és amelynek jelentkezését tévedhetetlenül felismerte, megszűnt. Csak a bőre égett valahol a mellkasán. Odanézett, de álláig be volt takarva, és túl gyenge volt ahhoz, hogy megmozduljon.
- Már minden rendben - mondta Egberg. - Szerencséje volt, tanár úr.
- Szerencsém?…
- Ha nem lett volna itt az intézetben, már nem élne. Így a majdnem elkéstem.
- Szóval ez volt a vég.
- Igen.
- És most?
- Műszíve van.
- Tehát mégis?
- Az életét mentettem.
- Remélem, minden rendben lesz.
- Én is.
A beszéd fárasztotta. Mozdulatlanul feküdt, és a mennyezetet nézte. Egberg sem szólt. Molnar várta, hogy elmegy.
- Négy vagy öt percig tartott talán, míg megindult a vérkeringése - mondta még. "Még néhány perc, és elpatkoltam volna - gondolta Molnar. - Egy emberi roncs, melynek agysejtjei megszűntek működni."
Egberg habozott.
- Könnyelmű volt, tanár úr, a maga szívével…
- Ki akartam jutni. Elmenni innen - mondta halkan Molnar.
- Szólhatott volna róla.
- És ott maradhattam volna a bezárt szobában… elkülönítőben, ahogy maga nevezi.
- A blokád véletlenül kapcsolódott be éjszakára.
"Tehát Mag elmondta neki" - gondolta Molnar.
- Nem hiszek az ilyen véletlenekben, Egberg.
- Képtelen vagyok önt meggyőzni. De amint látja, kétségei mégis alaptalanok voltak.
- Nem tudom.
- Végtére is életben van!
- Ez tény…
Egberg habozott, mintha még akart volna valamit mondani, de nem szólt semmit, és kiment. Molnar lehunyta a szemét. "Most jó néhány napig nem fogok tudni kijutni innen - gondolta. - A seb gyógyulása még a jelenlegi módszerek mellett is eltart egy darabig. És mégis megmentett. Ilyen körülmények között senki, még jómagam sem tehettem volna szemrehányást, ha meghalok. Úgy látszik, mégiscsak akart nekem adni műszívet." De amint az elreteszelt ajtókra gondolt, nem volt benne olyan biztos. Azután elaludt.
Éjszaka szomjúságra ébredt. A szobában sötét volt, és csak egy kis éjjelilámpa világított az ágy mellett álló asztalkán. Annak fényénél látta meg Magot. Abban a nem túl kényelmes fotelban ült, amelyben ő az előző napon. Félálomba merült.
- Mag, Mag kisasszony… - halkan szólt hozzá, de a lány felébredt.
- Hogy érzi magát? - kérdezte suttogva ő is.
- Kitűnően - próbált rámosolyogni. - Innék egy pohár vizet.
- Tessék - nyújtott át egy bögrét. A folyadéknak narancslé-íze volt valami kiegészítéssel, aminek az ízét nehéz lett volna meghatároznia.
- Fáj? - kérdezte a lány.
- Már nem.
- Gyorsan heged. Este megnézte önt Egberg doktor.
- Fel sem ébredtem?
- Brotkas-preparátum hatása alatt áll. Nagyon eredményes szer - tette hozzá.
- Amint látom, ön képzett ápolónő is.
- Titkárnő, asszisztensnő és minden. Kíváncsi vagyok, mi lesz a maga szerepe.
- A szerepem?
- Hát igen. Végtére is ön Egberg farmjának legújabb objektuma. Mi így hívjuk egymás között az intézetet.
- Nem értem.
- Nem beszélt magával?
Ösztönösen nemet akart inteni, de arra gondolt, hogy akkor semmi többet nem tudna meg tőle.
- Csak említette - mondta.
- Biztosan érdekesebb feladatot kap majd, mint az enyém. Ön professzor. Valamikor Egberg kollégája volt…
- Sőt, a főnöke.
- Hát ez az. Megkapja az intellektronikai osztályt. Egy hónapja nincs főnöke.
- Hát az előző… elutazott?
- Elutazott… - Valami furcsa hanghordozással ismételte Mag, amit nem tudott meghatározni.
- Nem, ő egyszerűen meghalt.
- Mi történt vele?
- A bunkerban találtunk rá. A bunker belsejére nem hat az elektromágneses mező. Tudja, két méter vastag vasbeton falak. Árnyékolják, és az energia nem hatol el oda.
- Milyen energia?
- Ami a szívet hajtja. Neki ugyanaz volt, ami magának.
- Nem értem - mondta Molnar, pedig már kezdte érteni. Lehunyta a szemét, és furcsa görcs szorította össze a gyomrát, mint amikor egyszer egy nagy hajó rakodása közben a hullámok kibillentették helyükből a ládákat, és azok a magasból lezuhanva körülötte törtek pozdorjává.
- Alszik? - kérdezte Mag rövid hallgatás után.
- Nem. Kialudtam már magam minden időkre - hallgatta a saját hangját, és csodálkozott, hogy olyan hétköznapi. - És ide eljut az az energia? - kérdezte.
- Természetesen. Az egész intézetre és fél kilométeres körzetére hat a mágneses mező.
- És azon túl?
- Mi azon túl?
- Ha ki akarok menni az intézetből a tengerpartra, vagy a városba akarok utazni? - kérdezte, pedig tudta a választ, de hallani akarta ettől a lánytól, aki olyan közönyösen beszélt minderről.
- Nem mehet. Az maga a halál. Hiszen tudja. Aláírta a kötelezvényt, méghozzá közjegyző előtt és az egész mulatságos ceremóniával együtt.
- Semmit sem írtam alá.
Mag egy pillanatig magába merült, aztán halkan mondta:
- Nem volt rá idő. De alá fogja írni. Egyszerű formalitás.
Mondani akarta, hogy nem írja alá, de eszébe jutott az a dolog a kinyithatatlan ajtókkal, és nem szólt semmit.
- Végtére is ezért jövünk ide mindannyian - tette hozzá Mag zsörtölődve. - Én, mielőtt idejöttem volna, titkárnő voltam egy exportvállalatnál Buenos Híresben. Az igazgatóhelyettes titkárnője - tette hozzá büszkén. - A vállalat központjának tizenkettedik emeletén dolgoztam. Trotam and Co. Ismeri ezt a vállalatot?
- Nem. Sohasem jártam Buenos Airesben.
- Azok voltak a szép idők. Szombatonként a tengerhez utaztunk… Tudja, itt leginkább az úszás és a tenger hiányzik nekem. Néha, ha fúj a szél, érzem a szagát. Ide nincs messze a part.
- Tudom.
- Maga ezt még nem érzi. Csak néhány hónap múlva kezdődik, néha egy fél év múlva…
- Mi?
- Nehéz ezt megmagyarázni. Talán nyugtalanság. Hogy el akar utazni, feltétlenül elutazni…
- Honvágy?
- Nem, haza, a közeli hozzátartozókhoz, általában az emberek után kezdettől fogva vágyakozunk. De ez más, nehezebb meghatározni, valahogy elemibb erejű. Kár is erről beszélnem önnek.
- Miért? Szeretnék többet tudni róla.
- Én nem tudtam. Nem képzeltem, hogy így lesz. Néha az az érzésem, nem jöttem volna ide, ha ezt tudom.
- Akkor pedig?…
- Biztosan nem élnék. Vagy legjobb esetben tolókocsiban. Akkor nagyon féltem ettől, jobban, mint a haláltól. El tudja képzelni? Nézni a járókelőket, a többi lányt, a munkába menő embereket azzal a tudattal, hogy mindebből ki van rekesztve… mindörökre. Nem volt más megoldás, mint itt maradni. Tudok járni, dolgozom, néha még úszom is a medencénkben. Az úszás már nehezebben megy, mert a lábam kissé merev, különösen a lábfejek.
- Más lehetőség nem volt?
- Nem. A legkiválóbb szakorvosoknál voltam. Még a másik féltekén, Európában is. A fiúm küldött. Családi házra gyűjtött. Rendes, jóképű fiúm volt, el akart venni feleségül, de Egberg csak magányosokat vesz fel. Egyébként nem tudom, amúgy hozzá mentem volna-e. Nem volt az egésznek semmi értelme.
- És hogy került ide?
- Az egyik orvos említette, akinél akkor voltam, amikor már a légutakat támadta meg a betegség. Azt mondta, hogy Egberg szanatóriuma az egyetlen hely, ahol segíthetnek rajtam. De azzal a fenntartással mondta, hogy ő nem ajánlja, csupán tájékoztat róla.
- Egberg kért pénzt?
- Nem. Az eset túl egyedi volt. Azt mondta, csak kísérleti jelleggel vállalhatja. A sikert nem garantálta. Meg kell hagyni, nem volt valami bíztató.
- És beleegyezett?
- Mit tehettem volna? Végigcsináltatta velem az összes formaságot, aláírtam minden meghatalmazást és tanúsítványt és… itt vagyok. Ön is látja, élek.
- És ő?
- Ki?
- Hát a bunkerban.
- Ja, Bertold. Ő is mindent aláírt. Egyszerűen nem volt pénze. Neki csak a szívével volt baja.
- Ki volt?
- Elektromérnök. Már idősebb ember. Egyszer mesélte nekem, hogy még emlékszik azokra az időkre, amikor minden áramkör külön tranzisztorból állt.
- És sokáig élt?
- Néhány évig. Már itt volt, amikor én jöttem. Őt még kedveltem is. Olyan nyugodt, kevés beszédű ember volt, mintha nem is létezett volna. Rendszerint a műszerei között üldögélt, még az ebédnél sem jelent meg mindig. Akkor sem jött ebédelni, azután a bunkerban találta meg Josph. Bertold tudta, hogy a bunker belseje számára a halál.
- Mintha túlságosan eltávolodott volna az intézettől? - tette fel a kérdést szándékosan, annak ellenére, hogy a választ már ismerte.
- Nem egészen, a bunkerban hirtelen szakad meg a mágneses mező. Jó az árnyékolása, és… olyan, mint amikor hirtelen megáll a szív. Így magyarázta Egberg, amikor egy alkalommal figyelmeztetett rá. Viszont kikerülni a mágneses mezőből, az lassú haldoklás. A töltés méterről méterre apránként csökken.
- És ő beleesett a bunkerba?
- Úgy látszik, lecsúszott a lejtőn. Van ott valami lejtő - tette hozzá. - Rosszul lett, mielőtt ki tudott volna jönni, ezt állítja Egberg.
- És ön?
- Mit én?
- Hogyan vélekedik a dologról? - észrevette, amint a lány ösztönösen a képernyőbe nézett.
- Hogy én? Hát rosszul lett. Öreg ember volt. Talán így esett - tette hozzá halkabban. - Nem inna valamit? - kérdezte.
- Nem, köszönöm. - Lehunyta a szemét. Az öregre gondolt, aki meghalt a bunkerban, mert a műszíve nem jutott energiához az intézetben keltett mágneses mezőből. Eszébe jutott még az esés a kapu előtt, amit már nem érzett, és a fenyőfák csúcsai, amint elveszítik körvonalaikat, összefolynak az ég hátterével. Azután elaludt.
Néhány nap múlva már járkált a szobában, az ágytól a fotelig. Egberg naponta kétszer jött hozzá Dorn, a hallgatag asszisztens kíséretében, akit Molnar annak idején a vacsora után látott a képernyőn. Úgy viselkedett, mint egy orvos, közönséges orvos; Molnar testhőmérsékletéről, vérnyomásáról és légzéséről beszéltek. Molnar azon morfondírozott, mikor közli végre Egberg, hogy a farm új szerzeményének tekintheti magát, de amaz csak megnézte a varratot, és továbbment. Molnar várt. Még gyenge volt, túlságosan gyenge.
Néha csak Dorn jött hozzá, de Mag soha. Molnar nem érdeklődött utána. Átgondolt minden lehetőséget, és nem kérdezett semmit. Ha a lányt azért nem láthatta, mert Egberg, aki minden beszélgetésüket kihallgatta, úgy találta, hogy túl sokat árult el, nem lett volna értelme érdeklődni utána. Viszont ha távolmaradása csak véletlen, a jövőben olyan információkat szolgáltathat, amilyeneket sem Egbergtől, sem Dorntól nem tudhatott volna meg, mert Dorn szinte sohasem beszélt. Csak egyszer szólt teljesen váratlanul Molnarhoz, amikor piros ceruzájával új adatokat írt fel a beteglapra:
- Egy időben tanultam a könyvéből, tanár úr.
- Igazán?
- Az új kiadásból. Akkor jelent meg, amikor még orvostanhallgató voltam.
Molnar emlékezett erre a kiadásra. A kiadó csak néhány hónapos keresés után talált rá. Jól emlékezett a kiadó képviselőjére, sötét ruhában jött, fekete aktatáskával, amelyből előre elkészített szerződést húzott elő, amint leült a helyenként kiégetett műanyag terítővel letakart asztalka mellé. A homlokáról patakzott a veríték. Fehér zsebkendővel törölte meg az arcát minduntalan, és egész idő alatt nem volt biztos benne, hogy azzal az emberrel ül-e szemben, az idegsebész-professzorral, akinek a könyvét a kiadó ki akarja adni. Később Molnar kapott egy csekket, ami az ő helyzetében vagyonnak számított, és vásárolt belőle egy motorcsónakot. Ettől fogva saját csónakján halászott, és a férfiak, akikkel együtt dolgozott, irigyelték érte.
- Emlékszem arra a könyvre - mondta Molnar. - Amikor kiadták, az volt a véleményem, hogy találhattak volna jobbat is, de újabbat egész biztosan.
- Jó könyv volt - felelte Dorn. - Ma már más a helyzet, de akkor egészen jó volt. Ön szerint is?
- Nem tudom, nem vagyok képes megítélni. Most már ilyen könyvet sem tudnék írni. Hát még ha igazán kellene valamit csinálni.
- Szerintem ezt nem lehet elfelejteni, ahogy az úszást vagy a kerékpározást sem. Persze csak azok nem felejtik el, akik azért csinálják, mert életükben semmi mást nem akarnak csinálni.
- Én is így hittem, de már évek óta mással foglalkozom - mondta Molnar. - Egyébként az akaraton kívül gyakorlatra is szükség van, ami csak úgy képzelhető el, ha az ember nap nap után dolgozik hónapokon, éveken át.
- Nem akartam megbántani, tanár úr - mondta Dorn. - Egyébként maga most is képes lenne.
- Már nem. Túl öreg vagyok. Maga pedig túl fiatal ahhoz, hogy ezt megértse.
- Mégis azt hiszem, nekem van igazam.
- Vagy talán nincs más választása.
- Hogy értsem ezt?
- Hát mi mást tehetne, mint objektum Egberg farmján?
- Én… én nem vagyok objektum. Csak itt dolgozom.
- De itt lakik, és mindig itt van.
- Szerintem, tanár úr, ha egy fiatal orvos egész életre elegendő tudást akar szerezni, néhány évig úgy kell dolgoznia, ahogy én teszem: állandóan a munkahelyemen tartózkodom, és mindent megcsinálok.
- Maga orvosnak tartja magát?! Ne tréfáljon, fiatalember. Kísérletező, a legrosszabb fajta kísérletező, amilyen valaha is létezett. A saját fajtáján, embereken végez kísérleteket, akik a barátai, szülei, gyermekei lehetnének. Agyátültetések, személyiségcserék. Az ember egyik napról a másikra megszűnik önmaga lenni, akkor vakarja a fülét vagy szomjazik, amikor maga megnyom egy gombot. Undorodva elfordul szeretteitől, vagy képes elvágni a szerelme nyakát, ha maga az ujjával elvégzi a megfelelő mozdulatot.
- Túloz, tanár úr!
- Nem, én csak az igazat mondom, méghozzá a teljes igazságot. Mindent, amit ezekről a kísérletekről gondolok, és az olyan emberekről, mint maga. Nem hamisítom meg ezt az igazságot, mint maguk.
Dorn nem válaszolt. Fehér köpenye zsebébe csúsztatta a ceruzát, amit addig az ujjai között forgatott, és kiment a szobából.
"Most majd elgondolkozik azon, amit mondtam neki - gondolta Molnar -, persze csak ha az olyan emberek, mint ő, egyáltalán elgondolkoznak azon, amit csinálnak."
Késő délután kiment a kertbe, és amíg meleg volt, bebarangolta a szűk sétányokat a sűrű bokrok között, melyeket akkor telepítettek ide, amikor az intézetet építették. Amint szűnt a hőség, leheveredett a fűbe, vagy hanyatt feküdt a medence kőpadkáján, és az eget fürkészte. Múltak az órák, és amikor szürkülni kezdett, visszament a szobájába, ahova Josph hordta a vacsoráját. Sok idő múlt el. Josph néha elutazott egy kis, ponyvával takart teherautón, és ilyenkor Mag hozta a vacsoráját. A tálcát letette az asztalra, néha megkérdezte, hogy érzi magát, de már az ajtóban, kifelé menet. Nem nézett a képernyőre, sem a televíziós kamerák pikkelyes lencséire, de Molnar anélkül is tudta, hogy a lencsék Egberg vagy Dorn szemével néznek rájuk. Csak Josph tűnt közömbösnek, de ő nem volt objektum, hanem normális ember, akinek a világa nem az intézet kerítésénél végződött. Ügyes volt, erős, és ugyanazt a cigarettát szívta, amit valaha Molnar. Füstjét a szobában hagyta, amikor kiment, és illatát még éjszaka, álmában is érezte. Egyszer elvett egyet a cigarettásdobozból, amit Josph a tálcára tett. Gyufát keresett, de nem volt nála. Josph felkattintotta hatalmas benzinöngyújtóját, és Molnar szájában érezte a cigarettafüst ízét.
- A doktor nem engedi, mi? - kérdezte Josph.
- Magamtól szoktam le róla.
- Én nem bírom megállni, hogy ne dohányozzak. Egyszer megpróbáltam. Ez a cigaretta pedig egész jó.
- A városban veszem, nagyban, csempészáru.
- Ahhoz oda is kell utazni.
- Nincs miért irigykednie. Vacak lyuk az egész.
- Messzebbre is mehet. Kocsival semmi sincs messze.
- Nem, a doktor nem engedi. Mindannyiunknak állandóan itt kell lennünk, a helyünkön.
- És ő maga?
- Régebben eljárt a családjához, nem messze innen, ötven kilométerre. Most már ő sem megy sehova.
- Miért?
- Nem tudom. Állítólag elvált a feleségétől.
- Ez biztos? Valóban elvált?
- Nekem nem árulja el - emelte fel a tálcát Josph.
- Maga még nem unta meg ezt a helyet?
- Talán egy kicsit. De ez a munka jó. Valahol kell dolgozni.
- Elég sok munkája van.
- Mindent nekem kell csinálnom. Láthatja.
- Magának sokféle képesítése lehet. Ez az intézet olyan, mint egy gyár, legalábbis a felhasznált energia tekintetében.
- Azért ne túlozzunk. Inkább távirányítás és távközlés. Nincs szó olyan nagy energiákról. Azonkívül a különleges berendezéseket időről időre kintről érkező szakemberek ellenőrzik.
- Szeretném egyszer megnézni a készülékeiket.
- Sajnos az lehetetlen. E téren szigorú előírások kötnek. A legkisebb meghibásodás is a kísérletek jó részének újrakezdéséhez vezethet. Nem is szólva a bioanyagról, ami itt elég drága mulatság. Természetesen kettős biztosítással dolgozunk.
- Saját biztonsági aggregátor?
- Igen.
- Hát persze. Kis energiafogyasztás esetén az a legegyszerűbb megoldás.
Josph figyelmesen fürkészte Molnart.
- Azt mondják, maga idegsebész.
- Sok mindent beszélnek, de az én szakmám sokkal közelebb áll a magáéhoz, mint gondolná - mondta, anélkül hogy megfontolta volna, amit beszél. Már valami másra gondolt: az intézet kis energiafogyasztására, és megértette, hogy vagy Egberg, vagy Josph hazudik. "Ennek utánajárok" - gondolta, és már tudta is, hogyan csinálja majd. Észre sem vette, mikor ment ki Josph.
Másnap Maggal találkozott a kertben. Észrevette a lányt, aminyi a sétányon ment a ház felé.
- Mag… Volna egy kis ideje? - hívta. A lány bizonytalanul megállt. - Csak egy percre… - lépett hozzá.
- Már az irodában kéne lennem - mondta bizonytalanul.
- Talán nem alkalmas itt beszélgetnie velem?
- Szó sincs róla, miért gondolja?
- Úgy veszem észre, mostanában ritkán találkozunk.
- Sok dolgom van.
- Nem veszem igénybe sok idejét. Csak egyet szeretnék tudni. Érezte-e már személyesen a mágneses mező gyengülésének következményeit?
- Én nem, de Bertold…
- Ne beszéljünk most Bertoldról. Maga még sohasem érezte? Szédülést a félig árnyékolt helyiségekben vagy valami ilyesmit?
- Nem. Miért?
Molnar várt a válasszal.
- Megmondom - határozta el magát végre. - Az a gyanúm, hogy a mágneses mező egyáltalán nem létezik.
- Hogy-hogy?
- Egész egyszerűen nincs. Vagyis csak a maga és a farm más objektumainak, ahogy maguk mondják, képzeletében létezik. Meg kell hagyni, hogy Egberg ötlete remek a maga egyszerűségében.
- Nem egészen értem…
- Pedig egyszerű! Mondja, maga nem szökött volna meg minden kötelezvény ellenére, ha nem lenne ez a mágneses mező?
- Dehogynem, persze hogy megszöktem volna. Á… értem már! Ön szerint képes volt erre? Bebeszélt nekünk egy mágneses teret, ami nincs is?
- Biztosan. Ön félreismeri a főnökét. Én már régóta ismerem őt.
- És biztos benne, hogy ezt tette?
- Nem… őszintén szólva nem vagyok benne biztos. Ezért szeretném kérni, hogy vegyen részt egy kísérletben.
- Miben lehetnék én a segítségére?
- Lemerülne a bunkerba, Mag, csak rövid időre: két-három percre. Ha semmi baja nem esik, ön szabad.
A lány mélyen a szemébe nézett. Molnar arra gondolt, sokkal megfontoltabb, mint képzelte.
- Én azt hiszem, a bunker belseje maga a halál. Márpedig meghalni nem akarok.
- Itt akar maradni élete végéig? Néhány napja…
- Akkor rossz napom volt. Néha előfordul velem. De én élni akarok, akár itt is, ha másképp nem lehet.
- Ide figyelj, Mag. Halálról szó sincs. Én tartani foglak kívülről. Egyszerűen kihúzlak onnan, ha elveszíted az eszméletedet. Egy másodperc alatt nem lehet meghalni. Kötelet kötök rád, és kihúzlak.
- Másképp nem lehet kipróbálni?
- Nem lehet. Tehát?
Nem válaszolt. A sétány közepén állt, és Molnar tudta, hogy előbb-utóbb jön valaki, aki félbeszakítja ezt a párbeszédet, amit be kellett fejeznie.
- Ez jó lehetőség a te számodra is. Rajtam kívül senki nem veszi a bátorságot, hogy megpróbálja. Ti itt mindannyian féltek Egbergtől. Ne tiltakozz! Márpedig ehhez a kísérlethez egy személy nem elegendő. Gondolj csak Bertoldra. Ha akkor valaki kihúzta volna, a mai napig élne. De ő egyedül próbálkozott.
- Ő is megpróbálta?
- Azt hiszem. Rá kellett jönnie arra, amire én rájöttem.
- Félek, de megpróbálom. Ha nem sikerül, téged furdaljon majd a lelkiismeret miattam.
Azt hitte, elmosolyodik, de a lány ugyanolyan fürkésző tekintettel nézett rá, mint az előbb.
- Mikor akarsz hozzálátni? - kérdezte még.
- Mindjárt. Lehet? Hoztam magammal kötelet.
- Rendben van. Csak másik ruhát veszek fel.
- Minek?
- Hogy ha nem sikerülne. Ez nem a legszebb.
- Ugyan Mag, légy okos. Gyerünk!
Most rámosolygott.
- Rendben. Ne aggódj! Én nem fordulok vissza. Leereszkedem, ezt már elhatároztam.
Külön-külön mentek vissza az intézetbe, és az alagsorba vezető lépcsőnél találkoztak. Hűvös volt, és Molnar orrát megcsapta a nedves pince dohos szaga. A lépcső széles volt, és mellette betonlejtő húzódott. Ez a lejtő egy félkör alakú nyílásban végződött a bunkernál, amin át az izotópos preparátumokat szállító kocsik gurultak be. Már előzőleg járt ott, és a kötelet egy bálába rejtette. Jó erős tengerészcsomóval összekötött két függönyzsinórt a szobájából, az volt a kötél. Hajnalban vágta le, amikor még éppen csak szürkült, és feltételezte, hogy akik figyelhetnék, még alszanak. Mag még a csomót sem ellenőrizte. Molnar átkötötte a lány derekán, hogy az alig tudott lélegzetet venni, azután megrántotta a kötelet néhányszor, elbírja-e a terhet. Fel akarta emelni a lányt a kötélnél fogva, ahogy eredetileg tervezte, de nem volt elég ereje hozzá.
- Kész - mondta.
A lány nem habozott. Mélyen leereszkedett a bunkerba, míg a kötél engedte. Most várt néhány másodpercet.
- Mit érzel? - kérdezte Molnar.
- Azt hiszem, semmit. Csak melegem van.
- Az csak az ijedségtől…
Az órájára pillantott. Eltelt egy perc.
- És most?
- Semmit. Tényleg semmit.
Amikor a lány öt perc elteltével kimászott a bunkerból, már tudta, hogy igaza volt.
- Győztünk, Mag - mondta, miközben eloldozta a kötelet. A félhomályban látta a lény arcvonásait.
- Tehát szabad vagyok?… - mondta lassan, nehezen ejtve ki a szavakat.
- Igen.
- Ez… ez nagyszerű! - Hirtelen megfordult, és a lejtőn felszaladt a kijárat napfényben úszó téglalapja felé. Molnar összecsavarta a kötelet, elrejtette az izotópos csomagok között, és felment Mag után a lépcsőn. Félúton, a lejtőn egy fél szandált pillantott meg.
Tehát nem volt mágneses mező. Most akár átmehetne a kerítés másik oldalára, és eljuthatna a városba. Valamelyik hajó biztosan felvenné, és öt-hat napon belül otthon lehetne, ha időközben ki nem adták a szobáját. De Bertold meghalt, és ez nyugtalanította. Nem volt már fiatal, és sohasem cselekedett elhamarkodottan. Elhatározta, hogy megismétli a kísérletet. "Lemászom, és Mag fogja a kötelet - gondolta. - Csak elég erős-e ahhoz, hogy kihúzzon, ha esetleg mégis elveszítem az eszméletemet?" Úgy döntött, hogy vacsora után még megfontolja a dolgot. De vacsora után bejött hozzá Egberg.
- Azt hiszem, tanár úr, el kell beszélgetnünk egymással - mondta, és leült a fotelba, amelyből előzőleg Molnar holmiját arrébb tette.
- Már hosszú ideje várok erre.
- Korábban nem tudtam, mert nem ismertem még a kivizsgálás és a tesztek eredményét. Most már teljes képet kaptam a szervezetéről.
- Teljes képet?
- Igen. Rendkívül alaposan megnéztünk mindent. Kiderült, hogy a döntésem helyes volt. Az ön szervezetének jelenlegi állapota nem teszi lehetővé önálló műszív beültetését.
- Hogy értsem ezt?
- Az ön szívét ebben a pillanatban külső energiaforrás működteti, amely az intézet mágneses térgenerátorából származik. Ezért nem hagyhatja el az intézetet.
- És nem tervezi automatikus szív beültetését?
- Nem.
- Szeretem a világos választ. De ez jogtalan eljárás. Nem egyeztem bele ilyen műtétbe.
- Az életét mentettem. Olyan műszívberendezést választottam, amilyen éppen kéznél volt. Éppen olyan jól tudja, mint én, hogy ennek alapján egyetlen bíró sem ítél még csak pénzbírságra sem.
- De jogomban áll kicseréltetni ezt a szívet.
- Természetesen. Ha megvásárolja az automata készüléket, és megfizeti a beültetéséhez szükséges szolgáltatások árát.
- Ez nem áll módomban. Ezt maga is tudja, Egberg.
- Tudom.
- Hát akkor meddig akar engem az intézetben tartani?
- A szívét nem kapcsolhatom ki, tanár úr, mert az az életét veszélyeztetné, és mint ilyen, büntetendő cselekmény. Természetesen átadhatnám valamelyik állami intézetnek, de ez, tekintettel távoli múltra visszatekintő ismeretségünkre, nem jöhet számításba.
- Tehát életfogytiglan?
- Beszéljünk nyíltan, nincsenek távoli kilátásai, professzor úr.
- Minek ez az őszinteség? Magám is tisztában vagyok vele.
- Nem ok nélkül mondom. A vérkeringés szerveinek többi része és a vesék rossz állapotban vannak. Azonkívül a mája is rákgyanús. Nincs több hátra két-három évnél.
- Nem számítottam többre.
Molnar felállt, és fel akarta kapcsolni a villanyt. A szobában félhomály volt, és nem látta Egberg arcát, de tudta, hogy a beszélgetés még nem ért véget.
- Üljön le, tanár úr. Csak egy pillanat még. Nem zavarok tovább.
Molnar megtorpant, és visszaült a helyére.
- Szeretnék önnek tenni egy ajánlatot, professzor úr - mondta Egberg, letompítva a hangját. - Átültetném az agyát egy fiatalabb és egészséges, teljesen egészséges testbe. Kísérleti műtét. Ha jól tudom, eddig csak néhány ilyet hajtottak végre a világon. Persze a sikert nem lehet garantálni…
- Egberg doktor - szakította félbe Molnar -, maga tréfál velem. Tudja jól, és nem ma tudta meg, mi a véleményem erről…
- Elvben, de most az életéről van szó!
- Hát mit képzel maga, hogy néhány év vagy évtized ellenében beleegyezem ilyesmibe? Amit maga ajánl, az egyszerűen közönséges bűntény.
- Szó sincs róla! Az egyik ember meghal, mert az agya elrohad, pedig az egész teste jól működik. A másiknak azért kell meghalnia, mert a teste beteg, pedig az agya jól működik. E két halálraítéltből létrehozok egy embert, egy egészséges embert. Teremtek egy embert! Egy embert, aki nem létezett!
- Nincs fantáziája, doktor úr. Ez is kóros tünet… És ha ez az új testbe üttetett agy nem akar az új testtel együtt meghalni, és újabb, megint újabb hordozót keres? Mindig húszévesnek lenni, amíg el nem hal az agy; erről maga sem álmodozott soha. Öt-hat hordozó test után el lehet jutni odáig. Fizikai öregség nélkül. Fiatalon, örökké fiatalon az egymást követő testekben.
- Túlzásba esik, professzor. Majd ezt is megfelelően szabályozzák…
- Ezt mindig lehet mondani, de nem változtat semmit a dolgokon. Élősködés a saját fajtáján, ezt szolgálják a maga kísérletei.
- Ezt már hallottam tíz-egynéhány évvel ezelőtt.
- Láthatja, nem változott a véleményem. És most hagyja el a szobát!
Utána sokáig nem tudott elaludni. Arra az emberre gondolt, akinek a testébe Egberg át akarta ültetni az agyát. Biztosan férfiról van szó, fiatal férfiról, akinek elektroencefalogramja olyan elváltozásokat mutat, melyek a halál bekövetkezését előzik meg. Biztosan vannak barátai, családja, olvassa a sporthíreket, és azelőtt, ha egyedül akart lenni, jó mélyen beúszott a tengerbe.
Molnar átfordult a másik oldalára, azután felállt, és kiment a fürdőszobába. Kinyitotta a hideg víz csapját. A fejét a csap alá dugta, és élvezte, amint orrát-fülét elönti a vízsugár. Már mélyen aludt, amikor Egberg megjelent a képernyőn, és megkérdezte, mikor látta utoljára Magot. És akkor már tudta, hogy egyedül ereszkedik majd le a bunkerba. Másnap reggel minden habozás nélkül leereszkedett. Nem tudott tovább várni. Tudta, hogy Egberg nem áll el a tervétől. Két lépést tett lefelé. Megállt. Érezte, hogy sűrűbben veszi a levegőt. Csak a félelem miatt - gondolta. De azután szédülni kezdett, és szorítást érzett; tudta, hogy többé nem jut ki a bunkerból.
Amikor felébredt, sötétben feküdt. Gondolkodni próbált, és érezte, hogy ez nagy erőfeszítést igényel. Emlékezett rá, hogy leereszkedett a bunkerba, és tudta, hogy azóta jó néhány nap eltelt. De az állapota nem volt anabiózis, mert az agya képes volt regisztrálni az idő múlását. Azonkívül eszébe jutott még néhány emlékfoszlány, de ezek az emlékek nem voltak valóságszerűek, szertefoszlottak, amint erősebben gondolt rájuk. Normálisan lélegzett, nem érzett fájdalmat. Valaki időről időre megérintette a fejét, majd a vénájába a karján valami folyadékot juttattak. Hirtelen látni kezdett - szeméről levették a kötést. Dorn hajolt fölé.
- Lát engem? - kérdezte Dorn.
- Látom - válaszolta, de nehezen beszélt, szótagolva.
- Jól hall engem?
- Igen.
Dorn kihúzta a tűt a karjából.
- Kérem, próbáljon meg felállni.
Molnar felállt. Az egész teste merev volt, és nem tudta a mozgását koordinálni. Két lépést tett, és elesett.
- Gyengének érzi magát? - kérdezte Dorn.
- Nem. Elzsibbadtam.
- Ez az egyensúlyzavar miatt van. Néhány napon belül rendbe jön. Most átmegyünk az igazgatói szobába.
Dorn kinyitotta az ajtót, és átmentek Egberg szobájába. Egberg nem volt ott.
- Megmentettek? - kérdezte Molnar.
- Igen.
- Hát Egberg?
- Levelet hagyott önnek. Tessék, foglaljon helyet. - Dorn a kabátja belső zsebébe nyúlt, és átnyújtott Molnarnak egy lepecsételt borítékot. - Ha jól érzi magát, átmegyek a szomszédos laboratóriumba. Ha szüksége lenne rám, kérem, hívjon.
Molnar feltépte a borítékot. A levelet kézzel írták.
Tisztelt Professzor Úr!
Ez a levél annak a beszélgetésünknek a folytatása, amit már nem tudtunk befejezni. A személy, akinek a testét akkor felajánlottam önnek: én magam voltam. Ebben a percben, ha ön olvassa ezt a levelet, az átültetés sikerült, és ön az én testemnek az agya…
- Dorn! - kiáltott fel Molnar. Dorn benyitott.
- Tükröt!
- Ide készítettem - adott át Dorn egy kis tükröt, és Molnar Egberg arcát látta meg benne. Valahogy más volt az arckifejezése. Hamar rájött, hogy a szemek a sajátjai. Letette a tükröt.
Meg vagyok győződve róla - olvasta tovább -, hogy helyesen cselekedtem. Szervezetének állapotát beszélgetésünk során objektíven jellemeztem. Nálam viszont gyorsan növekvő agydaganatot állapítottak meg, úgyhogy sietnem kellett az átültetéssel, ha magam akartam megtervezni és előkészíteni a műtétet. Elhatározásomnak két oka volt: az egyik személyes, amit ön bizonyára úgysem ért meg. Mindenesetre, ha elfogadja ezt az átültetést, önre becslésem szerint húszévnyi élet vár, és tudományos munkát végezhet az intézetben, amely az ön tulajdona. Meggyőződésem szerint ez kiegyenlíti bizonyos tartozásaimat önnel szemben. Személyes ügyeimet nem varrom az ön nyakába. A családomtól elváltam, elszakadtam, és anyagilag bebiztosítottam őket. A feleségem ismeri a dolgok tényleges állását, és az ő részéről semmi problémára nem kell számítania. Elhatározásom másik rugója az a tény volt, hogy az ön tudományos felkészültsége lehetővé teszi az intézet további fenntartását és mindenekelőtt az átültetés szubjektív hatásának megfigyelését. Én azt ajánlanám, vezessen naplót erről a dologról. Természetesen a döntés joga önt illeti meg. Ami a műtét végrehajtását illeti, azt Dorn végezte egy külső asszisztens segítségével. A beleegyezésemet megtalálja a többi akta között, önt pedig "balesetet szenvedett test"-nek tekintettük. Orvosetikai szempontból minden rendben van, bár a törvénykönyv nem ismer agyátültetést ilyen helyzetben. Azonkívül úgy hiszem, bármiféle más ellenvetés, amit döntésemmel szemben felhozhat, annyiban indokolatlan, hogy ha ön nem egyezik bele, bármikor likvidálhatja az átültetést, és meghalhat. A kevésbé lényeges kérdések közül még egyet kell tisztáznom. Az, hogy leereszkedett a bunkerba, bizonyítja, hogy nem hitt az ön műszívét is működtető, intézetemben fejlesztett mágneses mezőben. Nos, az ön feltételezései helyesek voltak, ilyen mágneses mező nem létezik. Az ön szívét egy hasadó anyagokat tartalmazó elem működtette, amelyet a szívével együtt ültettünk be. Viszont a szív munkájának ritmusát kívülről szabályoztuk az intézet generátora által fejlesztett impulzusok segítségével, vezeték nélkül. Amikor belépett a bunkerba, a szabályozás megszűnt. Ennek hatását személyesen érezhette. Meg kell mondanom, számítottam rá, hogy leereszkedik a bunkerba, és már ott vártunk önre. Tulajdonképpen mikor Mag megszökött, akkor vált számomra minden világossá. A bunker mellett talált kötelek csak megerősítettek meggyőződésemben. Azt azonban ön nem tudhatta, hogy Mag, akibe gerincvelőt ültettünk át, független a mi szabályozásunktól, ön viszont nem. Nos, bizonyos tekintetben a saját kárára tette, mivel Mag eltűnése az ön számára egy kitűnő titkárnő elvesztését jelenti. De ezt nem tudhatta előre.
Mint már említettem, belátására bízom, hogy közzéteszi-e az átültetést. Más szóval: élhet tovább úgy is, mint Egberg, de saját nevén is. A szükséges akták mindkét eshetőségre elő vannak készítve.
Egberg
Letette a levelet, és mozdulatlanul ült, nem gondolt semmire. Pár perc múlva Dorn nézett be az igazgatói szobába.
- Hogy érzi magát? - kérdezte.
- Nagyszerűen.
- Büszke vagyok erre a műtétre - mondta Dorn. - Közzétesszük?
Molnar nem válaszolt.
- Mi van az én testemmel? - kérdezte kis szünet után.
- Elhamvasztottam és eltemettem. Már három hónapja. Egy ilyen átültetés sok fázisos műtét. A legnagyobb gond…
- És az ő agya? - szakította félbe Molnar.
- Preparátum.
- Él?
- Igen. Nézzen csak ide.
A pulthoz lépett, és megnyomta a megfelelő gombokat. A képernyőn egy színtelen folyadékkal telt edényben úszott az agy. Látta a hozzá kapcsolt szemeket, melyek közül az egyik éppen őket nézte a képernyőről. A hangszóróból hallotta az éltető folyadékot sajtoló szivattyúk halk zümmögését, azután felfedezte Egberg agyának elektroencefalogramját. Ez regisztrálta az agy érzékelési aktivitását. Ez az agy látott, gondolkodott és… tudott. Az uborkásüveg üvegfala, ahonnan nincs kiút; odáig terjedt a világa.
- Ő intézkedett így? - kérdezte Molnar.
- Nem. Erről nem szólt semmit. De éppen egy agyra volt szükségünk az idegen bolygókra küldött teherszállító rakéták irányításával kapcsolatos kísérleteinkhez. Most ezen dolgozunk.
- De éppen az ő agya?
- A daganat pillanatnyilag nem növekszik. Elhatároljuk?
- Tehát nem adta a beleegyezését?
- Nem, de a műtétekből fennmaradt részeket mindig felhasználjuk.
- Dorn, maga közönséges csirkefogó - mondta Molnar. - Hányas szoba ez?
- A hetes.
- Kérem a kulcsokat. Egberg kulcsait.
- Josphnál vannak.
- Hozza ide.
- De…
- Megmondtam. Itt én parancsolok
Dorn egy perc múlva visszatért a kulcsokkal. Molnar elvette.
- Maga itt marad - mondta.
Végigment a folyosón, és kinyitotta a hetes terem ajtaját. Belépett, és észrevette, hogy az agy szemei nem látják őt. Ügyelve, hogy ne lépjen a szemek látókörébe, a szivattyúhoz lépett, mely a folyadékot az edénybe sajtolta, és kikapcsolta. "Ez lesz a legjobb megoldás - gondolta. - Úgy fog belehalni az oxigénhiányba, hogy észre sem veszi. Végül is az agynak nincsen olyan receptora, amely az oxigénellátást kontrollálná. Egyszerűen elalszik, és nem ébred fel többé. Ha lecsapolnám a folyadékot az edényből, gyorsabban halna meg, de tudna róla, hogy meghal."
Még egy percig nézte az elektroencefalográt oszcilloszkópját, azután kiment. Amikor bezárta az ajtót maga mögött, Dornnal találta magát szemben.
- Adja ide a kulcsait! - mondta.
- Nem… nincsenek nálam.
- Nem baj. A portásnál hagyhatja. Mától fogva nem dolgozik az intézetben.
- Miért? Hiszen én…
Nem hallgatta tovább. Lement a lépcsőn az alagsorba, A lába enyhén megroggyant, és gyakran kellett a falnak támaszkodnia. "A koordináció hiánya, ahogy Dorn mondja - gondolta -, de most összpontosítanom kell legalább néhány percig." Eljutott az energiakamra ajtajáig. A zár bonyolult volt, és az ujjai nem mozogtak túl ügyesen. Azért csak bejutott a kamrába. Vastag rézvezetékeket talált ott, biztosítékokat és egy táblát keresztbe forrasztott csövekkel. Ez volt a legfontosabb berendezés. Megkereste a biztonsági berendezést. Először ennek akkumulátorait kapcsolta ki, és elvágta a vezetékeit.
- Mit csinál?!
Dorn volt az.
- Menjen innen! - kiáltott rá Molnar.
- De hát így nem lehet, minden kísérlet… minden leáll… A preparátumok elpusztulnak…
Molnar a főbiztosítékok felé nyúlt.
- Nem! - kiáltott fel Dorn, és rávetette magát.
Teljes erőből ellökte. Egberg karja erős volt. Amaz fejét az elosztótáblába verte és elesett. Mozdulatlanul feküdt a kőpadlón. Ekkor Molnar kitépte a biztosítékokat. A fény kialudt. A biztosítékokat az akkumulátorláda mögé szorította, és kiment a lépcsőfeljáróra. Valahol a magasban riasztósziréna búgott.
"A preparátumok elpusztulnak" - gondolta. Azután még Egberg agyának háromhónapos ébrenlétére gondolt, a szakadatlan ébrenlétre az edény üvegfalai között, és a szemekre, melyeknek nincsenek izmai, hogy a helyzetüket megváltoztassák. A várakozó agyra gondolt, amely tisztában volt azzal, hogy a várakozáson kívül semmi sem történhet. Leért a kapuhoz.
- Elmegy, doktor úr? - kérdezte a kapus.
- Igen.
- Menjek magával?
Molnar gyanakodva nézett rá.
- Miért jönne velem?
- Maga mentette meg az életemet, doktor úr. És elmegy, amikor riadó van, hallom a szirénázást. Hosszabb időre távozik?
- Igen, de maradj csak… Sancho.
- Tombnak hívnak.
- Valójában az én nevem is Molnar.
Biccentett neki, kilépett a kapun, és elindult lefelé az ösvényen.
Sándor László fordítása