Konrad Fiakowski - A glóriás ember
- Hm, érdekes… Úgy gondolja tehát, professzor úr, hogy a maga aranyketrece annyit ér, mint egy lyukas bödön, s hogy a laboratóriumhoz tartozó kertben, amely a tér görbületeiről való elmélkedés helyéül szolgál, gyanús elemek kóricálnak. - Az ezredes abbahagyta a mászkálást a dolgozószobában, és megállt az ablak előtt.
- Azt mondtam: ismeretlen személyek. - A professzor íróasztala mögül, a lebukó nap fényében fürdő távoli, violaszín hegyek hátterében látta az ezredes alakját.
- Ismeretlenek vagy gyanúsak: egyre megy. - Az ezredes egy pillanatig még mozdulatlanul állt, aztán a kapcsolóhoz lépett, és felkattintotta a villanyt. A professzor csak most vette észre, hogy kigombolta nyakán a zubbonyt.
- Eleinte arra gondoltam, hogy a kertész új segédje.
- Kizárt dolog. Az én embereim fegyelmezettek. Árnyként őrzik önt, és sohasem engednének meg maguknak olyasmit, hogy megjelenésükkel zavarni merjék a professzor úr alkotó tevékenységét.
Trot hirtelen tisztán érezte, hogy ki nem állhatja az ezredest. Ennek ellenére nyugodtan válaszolt:
- Mint mindig, most is igaza van, ezredes úr. Nem volt az sem a kertész segédje, sem maga a kertész, de még az ön korpulens tisztogatói egyike sem. Senki a laboratórium személyzetéből.
- Elnézést, professzor úr. - Trot észrevette, hogy az ezredes kutatóan szegezi rá a szemét. - Ha emlékezetem nem csal, amikor az eset történt, hajnal volt, reggeli szürkület. Ön kilépett a teraszra, az illető pedig ott állt vagy tizenöt méterrel odébb, a Ramszesz rózsák mellett.
- Csodálom a memóriáját, Hogan ezredes.
- Nos, ön semmi esetre sem láthatta az illető arcát. Egyébként is: a laboratórium személyzetét állandóan cseréljük, tehát ön nem ismerheti őket.
- Akarja tudni, miért állítom, hogy még véletlenül sem belső ember volt? Akarja?
- Érdekelne - mosolyodott el az ezredes.
"Megmondom neki, meg én, pedig egészen biztos, hogy úgysem hiszi, de legalább felbosszantom, és elmegy végre a pokolba" - gondolta Trot, és határozottan felvidult, elképzelvén az ezredes fintorát.
- Mint ön is tudja - Trot most halkan beszélt, olyan halkan, hogy hallani lehetett az íróasztalon pörgő ventillátor surrogását -, sem az én asszisztenseim, sem az ön emberei nem hordanak glóriát.
- Bocsánat, micsodát?
- Glóriát.
- Nem értem. - Az ezredes elvesztette lába alól a talajt.
- Meghatározhatjuk így is: fénygyűrűt a fej körül. Finom, ragyogó gyűrűcskét.
- Ön tréfál, professzor úr.
"Most aztán dühös, igazán dühös" - gondolta Trot elégedetten.
- Én, ezredes úr, sohasem tréfálok, majdnem soha. - Már nem nézett az ezredesre, hanem inkább a leszálló estben lassan szürkülő ablakokra függesztette tekintetét.
- Lehetetlen, professzor úr! Az embereknek nincs glóriájuk.
- A többségüknek, legalábbis - igazította ki Trot, és arra gondolt, hogy az ezredes most végre kimegy a szobából. De Hogan maradt. Egy pillanatig szótlanul állt, aztán az íróasztalhoz lépett, és a professzor fölé hajolva megkérdezte:
- S ön akkor mit csinált?
Trot némi tétovázás után válaszolt:
- Odakiáltottam neki: "Várjon csak egy percet", és visszaléptem a laboratóriumba, hogy kihozzam az asztalról a fényképezőgépet.
- Igen. Valóban. Ezt hallotta az én egyik… nos, mondjuk, hallotta az egyik dolgozónk is. S aztán?
- Sajnos nincs aztán. Mire visszatértem a géppel, a kertben már nem volt senki. - Trot csak most vette észre, hogy Hogan elvörösödött.
- Ott egyáltalán nem volt senki, professzor úr. Ön ugrat bennünket. Jó vicc: egy kis felfordulás, jelentés a hatóságoknak… - Az ezredes hangja egyre fojtottabbá vált. - A laboratórium olyan szigorú felügyelet alatt áll, hogy az, amit ön állít, egyszerűen kizárt, abszolút lehetetlen. Nem lehetett ott senki! Még hogy glória…
- Megpróbál hatni rám, ezredes úr?
"Még egy csepp a pohárba, és kidobhatom a szobámból" - gondolta Trot.
- De professzor úr… Gondolja csak meg: glória! Hiszen ez gyerekség. - Hogan leült egy fotelba, és tenyerét a halántékára szorította.
"Egy gladiátor, egy gladiátor, akit gondolkodásra kényszerítenek." - Trot minden szenvedély nélkül nézett Hoganra, akár egy színészre a televízió képernyőjén.
- Jellegzetes - mondta. - Ön egy jellegzetes huszadik századi racionalista, Hogan ezredes. Meg van győződve arról, hogy minden, ami ezen a mi világunkon magyarázatot kívánt, meg lett magyarázva, a többi pedig: mese.
- De professzor úr!…
- Igen. Pontosan úgy van. Ám az olyan emberekre, mint ön, támaszkodik egész civilizációnk - tette hozzá csendesebben Trot, s még azután is mozdulatlanul ült egy ideig íróasztala mögött, hogy Hogan lépteinek zaja elhalt a folyosón. És akkor észrevette, hogy a szoba sarkában, a könyvespolc mellett ott áll a glóriás ember.
Lizi délben jött, ahogy szokott. Trot mindig egy csöpp bizonytalansággal várt rá. Tudta, egyszer majd hiába várja, de arra számított, hogy ennek valószínűsége egyelőre még elenyészően kicsi. Reggel dolgozott egy keveset, és íróasztala tele volt különféle papírlapokkal. Lizi összeszedte a szőnyegen szerte heverő számításokat, s csak azután ült le vele szemben. Bekapcsolta a rádiót, s amikor a hangszóró már teljes erőből sugározta a hegedűk muzsikáját, akkor szólalt meg csendesen:
- Elrabolták Topsot és Mulert.
- Honnan tudod? - kérdezte a professzor ugyanolyan halkan.
- Hogan emberétől.
- Úgy gondolod, hogy most rajtam a sor?
- Nem kizárt - mondta a nő nyugodtan; nyugalma rosszul esett Trotnak.
A hegedűk hangja szinte kibírhatatlanul felerősödött. Trot hallgatta, és üresen maga elé nézve játszott egy ceruzával.
- Arra gondolsz, hogy volt-e értelme elkezdeni az egészet? - kérdezte Lizi.
- Nem, a döntésen már túlvagyunk. Már akkor elköteleztem magam, amikor első ízben beszélgettünk.
- Emlékszel…
- Hogyne, én is úgy gondolom, hogy már akkor… Ami pedig az új képleteket illeti, az Einstein összes második kötetébe rejtettem, mint mindig. Nem felejted el?
- Nem, biztosan nem.
- Erre még futnia kell az időből. Ez a legfontosabb. Ezek a képletek már egyenesen az antianyag szintéziséhez vezetnek. Hallod?
- Hallom.
- Akkor rendben. - Elmosolyodott. - Amint kidolgozod, a munkánk befejezettnek tekinthető.
- A munkánk… Biztos vagy benne, hogy pontosan ez volt a célunk?
- Nem értelek. Honnan ennyi kétség hirtelen? Hiszen tudod, mondtam neked már annyiszor: az antianyag az igazán korszerű technika kulcsa.
- Valóban, de például Hogan…
- Mi van vele?
- Ő és az antianyag… Van fogalmad?
- Nem egészen értelek. No jó, legyen Hogan. Végül is olyan, mint a többi. Hozzá még elég jóképű is.
- Ó, Lizi! Itt élsz már egypár éve, s néha mégis úgy viselkedsz, mintha ma érkeztél volna… - Félbehagyta a mondatot, és figyelemmel hallgatni kezdte a közleményt, ami felváltotta a hegedűk hangját a rádióban.
"…Sajtószemlénk következik. A hírügynökségünk által ma reggel közölt jelentés, amely az elmúlt huszonnégy órában eltűnt öt atomfizikus ügyéről szólt, a közvéleményben komoly nyugtalanságot ébresztett. Joachim Reed az Up and Down hasábjain megjelent cikkében azt állítja, hogy a leggondosabb igyekezet ellenére sem bukkantak hatóságaink az eltűntek nyomára. Különösen szenzációs doktor Tops esete: egyszerűen eltűnt szigorúan őrzött dolgozószobájából. Dowel tisztviselő, aki elsőként fedezte fel a tudós eltűnését, s azonnal tűvé tette a helyiséget, esküszik rá, hogy az íróasztalon még ott füstölt a professzor pipája egy rendezetlen jegyzethalmaz tetején. Mire azonban visszatért a testőrség főnökével, a pipának és a jegyzeteknek hűlt helye volt…"
- Kikapcsolom - mondta Lizi, és megnyomta a kellő billentyűt. - Ötöt és egy nap alatt, az sok. Valami új értesülés birtokába jutottak. - Trotra pillantott. - Ne vedd a szívedre annyira. Legfeljebb az atomfizikusok ez évi ülésén Toropában csupa nyugdíjas vesz részt. Elutalom majd én, mint… hm… a professzor özvegye.
- Hagyjuk az ostoba vicceket, Lizi…
- Nem állhatod a nyers igazságot. Jellemző a korra.
- Ne tréfálj. Tudod, hogy most rajtam a sor.
- De csak akkor, ha bemutatod a képleteket. Ezt ne felejtsed el.
- A többi pedig smafu. Ami aztán lesz, az téged hidegen hagy? - kérdezte, pedig tudta, hogy Lizit a kérdés valóban hidegen hagyja. A nő megvonta a vállát.
- Mit akarsz még, kedvesem? Két év leforgása alatt a kontinens legkiválóbb tudósainak egyike lettél. Ez csak megéri, nem gondolod?
- Hagyd abba!
- Mindenesetre ott a becsomagolt bőrönd a szobádban. Néhány ing, pulóver, zokni. Még mandzsettagombot is tettem be neked! Igyekszem jó feleség lenni, te meg rá sem hederítesz. Csak azt nem tudom, megengedik-e mindezt magaddal vinnéd. Persze ha Topsnak megengedték a pipát…
Trot a felesége arcára pillantott, a nagy szürke szemekre és az erős arccsontokra. "Nyugalom - mondogatta magában. - Úgysem változtathatok már semmin" - és egyszerre valóban nyugalmat érzett.
- Tartok tőle - mondta -, hogy Topsnak problémája lesz a dohánnyal. Bolondult a finom dohányért.
Amint észrevette, hogy Lizi kutatóan mered rá, hozzátette:
- Azt hiszem, idehívom Hogant. Elbeszélgetünk őt érdeklő témákról.
- Nem gondolod, hogy jobb lenne, ha a képleteket… .
- Hagyj békén a képletekkel. Sor kerül azokra is. Türelmetlen vagy, mint… mint minden nő.
Trot megnyomta a videofon gombját.
- Hogan ezredessel szeretnék… - mondta.
- Itt vagyok, professzor úr - töltötte be Hogan arca a képernyőt.
- Mit szól hozzá?
- Nyugtalankodik, professzor úr?
- Nyugtalankodom? Ugyan. De mégis szeretném, ha meglátogatna.
- Rendben, professzor úr. Máris megyek. - A képernyő elhomályosult.
- Mindjárt itt lesz. Elbeszélgetünk. - Trot bizonyos elégedettséget érzett.
- Talán átadhatnád neki a képleteket. Elképzelhető, hogy ez az utolsó lehetőség.
- Túlzol, Lizi. Azért ők sem tudhatnak mindenről.
- De következetesek, halálosan következetesek. Azt hiszem, ez a legjellemzőbb rájuk.
Az ajtóban megjelent Hogan.
- Itt vagyok, professzor úr. Á, Lizi asszony!
- Mióta szinte teljesen elzárták a férjemet a külvilágtól, itt vagyok kénytelen meglátogatni.
- Sajnálom, de a professzor biztonsága megkívánja…
- Ó, hogyne! Mindössze attól tartok, hogy egy szép nap már engem se fognak beengedni. Mondja, sohasem talált gyanúsnak?
Hogan elmosolyodott. Mosolya kizárólag az asszonynak szólt. "Atavisztikusan fejlett szemfogai vannak" - gondolta a professzor.
- Az az igazság - Hogan továbbra is mosolygott -, hogy az ön múltja, asszonyom, kissé rejtélyes.
- No de ezredes úr…
- Értem. Rosszul fejeztem ki magam. Az ön múltja, asszonyom, nem kellőképpen dokumentált. Születésétől fogva jóval kevesebb hivatalos irat kíséri az életét, mint bármely szürke állampolgárét. De a mi demokratikus viszonyaink között ez megengedhető.
- Látod, megmondtam. Egyszer csak nem fog beengedni hozzád.
- Természetesen tréfálok. Önök még azelőtt ismerkedtek meg, hogy a professzor ilyen fontos lett számunkra. Ez a tény bizonyos értelemben érdeklődési körünkön kívül helyezi önt, asszonyom.
- És ha - Lizi Trotra pillantott -, és ha miattam került a professzor az önök érdeklődési körébe?
"Úgy néz rám, mint valami idomított majomra" - állapította meg Trot, és elégedetten gondolt arra, ami előző este történt, a glóriás emberrel való második találkozásakor.
- Természetesen a professzor múzsája volt, asszonyom.
- Bizonyos értelemben. Igaz, professzor úr?
Trot már egészen biztos volt benne, hogy helyesen cselekedett. "Soha, de soha nem vett komolyan. Sohasem voltam számára egyéb, mint… mint valami műemlék" - gondolta.
- Lizi - szólalt meg hangosan -, fontos megbeszélnivalónk van az ezredessel.
- Akkor nem zavarok. Remélem, látjuk egymást holnap. Én itt leszek, az biztos. - Hangsúlyozta az utolsó mondatot, és Trot megértette, hogy Lizi már nem hisz a másnapi találkozásban. Legalábbis nem itt. Felesége visszapillantott még a válla fölött, és kiment.
- Elkezdtek érdekelni a glóriák - mondta Hogan.
- Önt? Tréfál, ezredes úr.
- Eszemben sincs. Nemcsak ön látott glóriás embert, professzor úr.
- Úgy értsem, hogy már hisz nekem?
- Fontos ez? Igaza van, professzor úr. Csakhogy nekem kétségeim voltak. De hát ez már nálam afféle foglalkozási ártalom.
- És eloszlottak a kétségei?
- El.
- S aztán?
- Nos, tanulmányoztam a kérdést. A glóriának nincs valami nagy irodalma. A keresztényművészetben úgy a negyedik század körül jelent meg. Maga az ötlet a buddhizmustól származik. Talán ez minden.
- Bámulatos ismeretei vannak.
- Sokoldalúságra törekszünk.
- Nahát én is elgondolkoztam a dolgon. Természetesen csak amatőr módra, forrásmunkák nélkül. Mondjuk, azzal vezetek, hogy én láttam is glóriás embert.
- S mire jutott vele?
- A legrégebbi festményeken a glória kör alakú, s a fej állásától függetlenül körülveszi azt, legyen a kép profilból vagy szemből. A megfejtés nyilvánvaló.
Hogan veséző pillantást küldött a professzor felé. "Ez a gladiátor nem is olyan szamár" - gondolta Trot.
- Érdekes. - Hogan lassan szűrte a szót. - Tény, hogy glóriát legalábbis nem mindennapi emberek viseltek, hanem azok, akiket később szenteknek tartottak.
- Helyesen tapogatódzik, Hogan - dícsérte meg a professzor. - Szándékosan vontam bele ebbe az egészbe, hogy saját maga győzhesse meg magát mindenről.
- Nem értem. Azt akarja mondani ezzel, professzor úr, hogy ön tud… - Hogan az ajtó felé hátrált.
- Már késő. Maga is tudja, és ezt ők is tudják. Már nem léphet ki innét. Behúztam magát is ebbe a dologba, és nincs visszaút.
- Durva vicc, professzor. - Hogan az ajtó felé fordult. Az ajtóban egy ember állt, alacsony, kicsi ember, szürke kezeslábasban és némileg deformáltnak tetsző fejjel.
- Ki… kicsoda maga? - Hogan előrántott egy lapos, fekete revolvert. A gyors mozdulattól a zsebéből a szőnyegre hullott valami noteszféle és egy fehér zsebkendő.
- Dugd el azt a szerszámot, Hogan! - mondta az emberke. - Különben rá kell egyet sóznom, és véletlenül a mancsod is vele megy! Na!
- Kezeket tarkóra, vagy lövök! - Hogan nyugodtan beszélt, és Trot elismeréssel gondolt arra, hogy milyen jók az idegei. Az apró ember kicsúsztatott a ruhaujjából valamit, ami nem kéz volt. Mozdulata gyors volt, túl gyors ahhoz, hogy emberi legyen. Hogan még a ravaszt sem tudta meghúzni, s a láthatatlan erő máris kiverte a kezéből a revolvert. Az ütés erejétől az ezredes elvesztette az egyensúlyát.
- Nyugi, Hogan! Csak semmi dili. Látod, hogy vannak jobbak is nálad.
- Kiválóan beszéli a mai nyelvet, uram - jegyezte meg Trot.
- A könyveitekből tanultam. Zengd csak el ennek a Hogannak, hogy az ajtó felé való ugrás is, a lábamról való leverési kísérlet is hiábavaló. Értesd meg vele, hogy ő már felszívódott.
- A kis embernek igaza van, ezredes úr - nézett Hoganra, aki nyugodtan dörzsölgette a jobb kezét.
- Piszok vállalkozó kedvű ürge vagy - az emberke most Hoganhoz beszélt -, de nincs mire tornáznod. Érthető?
- Hogy került ide ez a bűnöző? Mit gondol, professzor úr?
- Rendesen. Az ötödik dimenzión keresztül - vágta rá a választ az emberke.
- Miről beszél a fickó?
- Ide süss, Trot, ez a tag tisztára zöld.
- Ő, ezredesem, a jövőből való. Igazán semmi értelme ellenkezni vele.
- Riasztom az embereket!
- A tér, amiben vagyunk, időcsatornában van, innen aztán nem lógsz meg - mondta az emberke látható elégedettséggel.
- Azt hiszem, ezredes, igazat beszél. Habár a glória hiánya bizonyos aggályokat ébreszt bennem az illető iránt.
- Egyéb aggálya nincs, professzor úr?
- Mindenesetre a glória hiánya elgondolkoztató…
- Na, elhúzzuk a csíkot - szakította félbe a professzort az emberke. - Figyelem, megnyitom a mezőt. Senki ne mozduljon!
Valami felcsendült, mint egy elpattanó pohár, s Trot meglátta Lizit. Az ajtóban állt.
- Android, stop! Memóriát törölj! - mondta Lizi, mire az emberke megmerevedett.
- Jelentem: állandó zárt program. Különleges feladatom van.
- Parancsolom: törölj! - hangzott ismét.
- Végrehajtom - felelte az emberke, és Trot egy pillanatig felbolydult méhkas hangját hallotta.
- Mit csináltál vele? - kérdezte.
- Semmi különöset. Töröltem a memóriáját. Ez csak egy automata.
- Hogy… hogy csinálta? Maga… maga is onnan való…
- Most már tudja, ezredes.
- Én… mindjárt - lépett Hogan az ajtó felé.
- Nem tud kilépni innen. Időcsatornában vagyunk. Nem adtad még át neki a képleteket? - pillantott Trotra.
- Nem - felelte Trot egy másodpercnyi tétovázás után.
- Ragyogó! Előreküldöm helyetted Hogant a jövőbe.
- Nem értem.
- Átprogramozom az androidot, s az őt viszi el. Neked előbb be kell mutatnod a képleteket.
- Nem… tiltakozom, nem akarok! Nem engedem magam elvinni innét!
- Márpedig, ezredes, távozik a jövőbe, és punktum, függetlenül attól, hogy akarja-e vagy sem. Elutazik a huszonötödik századba. Egyébként is: kötelessége élete árán is megvédenie a professzort. De nem fog meghalni, ne féljen. A jövőben vannak különleges rezervátumok az elmúlt századok emberei részére. Vadászat, lovaglás… Aggodalomra semmi ok. A rezervátumok közösek az első húsz évszázad emberei részére.
- Én és az első századok emberei?!
- Hiszen az mindegy: maga abból az időszakból való, amikor az ember veszélyes volt a saját fajtájára. Nem tehetek semmit az érdekében. Nyugalom, nem is olyan rossz ott. A komolyabb konfliktusokat automaták útján megszüntetjük. Annyi azért marad, hogy az adott kor atmoszférája eredetinek látsszék. - Lizi barátságosan elmosolyodott.
Hogan pedig ugrott. Lizi felé vetette magát, de az android gyorsabb volt. Az ezredest az újabb ütés leverte a lábáról, s arccal a puha szőnyegre esett.
- Ide hallgass, Lizi, van ennek az egésznek értelme? A végén úgyis megtalálnak engem.
- Nem találnak meg. Minden tevékenységedet abbahagyod. De ha megtalálnának is… Addigra az antianyag az emberiség birtokában lesz. No és én… veled maradok abban az időben továbbra is.
Trot akart valamit mondani, de Lizi leintette:
- Később. Most át kell prcgramoznom az androidot. - Odalépett a szerkezethez, és egy erős rántással szétnyitotta a kezeslábast. Láthatóvá vált a szürke acéltest. Az android készségesen félrehúzta egy darabon a páncélját, s természetellenes pózban merevedett meg.
- Het-ve-nö-tös u-ta-sí-tás - szótagolta. - Hu-sza-dik szá-za-di em-ber transz-tempo-ri-zá-lá-sa.
Trot Lizit és az androidot nézte. Hirtelen ütést érzett a fején.
- Vigyázz, Lizi! - kiáltotta, de Hogan gyorsabb volt.
A mozdulatlanná merevedett automata nyitott páncéllal a fal tövébe zuhant.
- Senki se mozduljon! - Hogan rájuk fogta a kis revolvert.
Trot lassan feltápászkodott. "A rettegés hatása alatt ez a gladiátor kész lelőni minket" gondolta, és hirtelen rájött, hogy neki tulajdonképpen teljesen mindegy.
- Falhoz! Te is, professzor. Ide hallgass, kislány, én nem tréfálok! Nincs semmi vesztenivalóm.
Lizi odalépett Trothoz.
- Hogy hívják ezt az andro…
- Kuss! - kiáltotta Hogan csaknem hisztérikusan.
A falnál heverő android monoton hangon szótagolta:
- Az il-le-tő a-zo-no-sí-tá-sa a kü-lön-le-ges me-mó-riá-ban. A tér lo-ka-li-zá-lá-sa a ko-or-di-ná-tor fel-de-rí-té-se sze-rint. A jel-sza-vam…
Hogan a páncél sötéten tátongó nyílására célozva belelőtt az androidba. Trot látta, amint apró kristályok potyognak ki a szőnyegre a golyó becsapódása nyomán. Az android érthetetlenül makogni kezdett.
- Tönkretetted a gépet!
- Meg akarta adni neked a jelszót, amire valamihez szükséged volt, nem igaz? Egy moccanást se!
- Primitív - mondta Lizi.
Folyamatosan szemmel tartva őket, Hogan az ajtó felé hátrált. Trot hirtelen azt látta, hogy Hogan lábát visszaveti valami láthatatlan erő. Hogan megingott.
- Mi ez?! - kiáltotta, s Trot megértette, hogy Hogan egyre jobban fél.
- Hogy mi? Időcsatorna. Mit szólsz hozzá, ezredes?
- Szüntesd meg!
- Eszemben sincs!
- Ne viccelj velem, mert…
- Lelősz?
Hogan tétovázott egy pillanatig.
- Nem, a professzort ölöm meg.
"Megöl" - gondolta Trot.
- Ötig számolok. Egy… kettő…
- Várj, meg kell néznem, mi történt az androiddal. - Lizi tett egy lépést előre.
- Állj! Magam intézem. Mondd, hogy mit csináljak.
Lizi válaszolni akart, de hirtelen felhangzott az elpattanó üvegpohár cikkapása. Hogan felkiáltott, és kezdett eltűnni egy rácsavarodó fehér fonál szálai közt. Bebábozódott. Egy pillanatig még látható volt a lába, aztán az is eltűnt. A nagy, fehér báb kétszer görcsösen megrándult, aztán megmerevedett.
- Látod, Lizanna, mire képesek ezek az alakok.
Az ember, aki e szavakat mondta, a dolgozószoba közepén állt. Magas volt, testhezálló szürke overallt viselt, s egy sajátos sisakként fénylő glória övezte a fejét.
Lizi hallgatott egy pillanatig, aztán megkérdezte:
- Mit csinálsz velünk?
- Előbb válaszolj: miért nem viselsz sisakot? Tudod, hogy így tilos. Meg akarsz halni valami rég elfelejtett betegségtől?
- Ne aggódj, nem halok meg. El akarsz vinni bennünket a XXV. századba?
- El. Nem lesz valami kellemes a számodra.
- Képzelem, de nem ez a fontos. Hanem az, hogy nekem van igazam.
- Még Hogan viselkedéséből sem okultál?
- Egyedi eset. A civilizáció fejlődésének meggyorsítása változtatna rajtuk.
- Kétlem. Súlyos nehézségeket okozna, ha az ember megkapná az antianyag gyártásának receptjét. Utópista történész vagy.
- Meg akartam próbálni a rezervátumokban. Nem engedtétek.
- Ez még nem ok arra, hogy elszökjünk a múltba, és megsúgjuk huszadik századi fizikusoknak az antianyag szintéziséhez vezető képleteket. Nehéz ezt szamárságnak nevezni. Ez bűntény, Lizanna! Szerencsére nem sikerült megtenned.
- De sikerült. A képletek ott maradtak!
- Nem, Lizanna. Itt vannak. - A glóriás ember néhány papírlapot húzott elő kezeslábasából, és megmutatta őket Lizinek. Trot tudta, hogy valóban a képleteket tartalmazó papírokat tartja a kezében.
- Honnan vetted? Honnan tudtad, hogy hol keresd őket?
- Egyszerű. Néhány huszadik századi ember osztja az antianyagról való véleményünket.
- Trot? Lehetetlen! - Lizi a professzorra pillantott.
- Úgy van, Trot. Lehet, hogy nélküled nem lett volna zseni, de igazi tudós, aki felelősnek érzi magát a felfedezéseiért.
- Hogy tehetted? - Most Lizi egyenesen a professzorhoz fordult.
- Meggyőzött. Hidd el nekem, Lizi, ez veszélyes játék. Megadta az antianyag hadi felhasználásának egyszerűbb módjait. Te azt mondtad, hogy efféle felhasználása lehetetlen.
- Soha, senki nem gyártott ilyen fegyvert.
Trot válaszolni akart, de a glóriás ember leintette:
- Szerencsére mi tudjuk, hogy lehetett volna.
- Nem igaz. Nem hiszem. Nem értékelitek kellőképp az embert.
- Nincs igazad, Lizanna. Igenis értékeljük munkáját és lehetőségeit. Tudjuk, hogy száz év múlva önmagától is megfejti az antianyag titkát. Ami pedig Hogant illeti, megváltoztattam az elhatározásomat: a történelem előtti emberek rezervátumában helyezzük el. Minden jel arra mutat, hogy az ottani körülményekhez alkalmazkodik majd a legkönnyebben.
Szalai Attila fordítása