Koniszi Gaku - A Föld alatti Paradicsom
Reggel van. A város a kora nyár langyos napsugaraiban lubickol. Hűvös szél fut át a fasoron, és zizegve megremegteti a platánok leveleit. A levegő áthatóan tiszta: az atomtechnika elterjedése végleg száműzte a kéményeket a városból. Az égbolt derűs kékje élénken tükröződik az üzletek kirakataiban.
A reggeli csúcsforgalomnak már vége. Az utak szinte teljesen elnéptelenedtek. A hivatalokban és a gyárakban megkezdődött a napi munka. A kitárt iskolaablakokból a gyerekek vidám, csengő hangja hallatszik. A háziasszonyok már bekapcsolták mosógépeiket. A zöldellő parkok árnyas padjain dologtalan öregek pihennek beszélgetőpartnereikkel… Az újságok vezércikkei a nukleáris fegyverek betiltásával foglalkozó nemzetközi konferencia újabb sikertelenségéről számolnak be. De miért lenne fontos ez? Az élet békében, nyugodtan, zavartalanul folyik, ahogy általában.
Az ipar fejlett, és virágzik a kereskedelem is. Senki nem hinné, hogy holnap valami váratlanul megváltozhat az életében. Senki… Bár mégis, vannak kivételek: azok az öregek, akik a parkokban beszélgetéssel ütik agyon az idejüket. Szívükben állandó, különös érzés honol: félelem és ugyanakkor a jövőbe vetett remény. Holnap vagy talán holnapután eljön a nap, amelyet ilyen különös érzéssel várnak. De az is lehet, hogy soha nem jön el. A nap… az a nap, amikor befogadják őket a Paradicsomba.
Abba a Paradicsomba, amelyet Elíziumnak neveznek. Nem a halál utáni Paradicsomot jelöli ez az elnevezés, hiszen abban ma már az öregek sem hisznek. Az elaggott öregek nagy állami menhelyét hívják így.
Az öregek csak élősködnek fiaikon, a menyüket pedig már a puszta létük is zavarja, hiszen a mindennapi kenyér megkereséséhez már gyengék. Reggelente pénzt dugnak apósuk zsebébe: "Itt van a zsebpénz mára, papa. Elköltheti valahol házon kívül… " A szavak kedvesek, de a hangsúly elutasító-elűző szándékról tanúskodik. Így vagy ehhez hasonló körülmények között mennek el az öregek otthonról, ki az utcára, hogy a kapott költőpénzből egy csomag cigarettát vegyenek, az automatáknál gyümölcslével enyhítsék szomjukat, s végül eljussanak megszokott, mindennapi gyülekezőhelyükre, a parkba.
Az Elíziumot azért építették, hogy befogadja ezeket az öregeket. Kezdetben, az általános választásnál a kormány azt ígérte, hogy több száz menhelyet épít országszerte. Aztán úgy találták, hogy lehetetlen területet találni akár egynek is. A hivatalok nem szeretik, ha aggok csoszognak a környékükön. A községek sem adtak helyet a menhelyeknek. Érdeklődésüket a nagy gyárak foglalták le, amelyek elősegítették az egész körzet fejlődését, míg a menhelyek semmi hasznot sem hoznak.
Végül a Népjóléti Minisztérium elhatározta, hogy a föld alatt teremt helyet az építéshez. De mivel ez is hatalmas összegekbe került volna, csökkenteni kellett a tervet. Az elmaradt építkezések ellensúlyozásaként a minisztérium nagy hírverést csapott az új terv, az "Elíziumi Akció" körül: néhány "központi menhely" épül majd, amelyékben a tudomány és technika minden vívmányát egyesítik… "Ez a menhelyek forradalma" - büszkélkedett a minisztérium az újságíróknak. Valójában csak egy Elíziumot építettek meg. A kormánynak fontosabb volt az új nukleáris fegyver kifejlesztése…
Ez az Elízium - akármennyire is modern - nem képes minden öreget befogadni, aki ott akar élni. A jelentkezők nagy része tehát kívül reked. Havonta orvosi vizsgálatot tartanak, és az öregség mértéke szerint a minisztérium eldönti, kik kerülnek a halottak helyére.
Az Elíziumba való bejutás lehetősége kevés, de nem annyira, hogy az öregek teljesen feladnák a reményt. Az orvosi vizsgálat napján az ifjú háziasszonyok is elkísérik apósukat vagy anyósukat a városi kórházba. A kórház váróterme ilyenkor ideiglenes divatbemutatóvá válik: de nem a ruhák keltik fel az érdeklődést. Az udvarias társalgás alatt fél szemmel azt méregetik, melyikük kíséretében lévő rokon az öregebb.
Egy szép napon aztán megjön a Népjóléti Minisztérium zöld keresztes fehér autója. Percek alatt minden háziasszony az utcára tódul, hogy végignézze a jelenetet. Szemükben irigység fészkel: irigylik szerencsés társukat, akinek már sikerült kiűznie a parazitát otthonából. Ezt az irigységet szándékos megvetéssel igyekeznek leplezni. "Biztosan valamilyen fortéllyal gyengíti az öreget… az a bűnös nőszemély!" Ellenszenves tekintetek merednek a szerencsés vetélytárs felé, akinek az arca közben vonaglik, és görcsbe rándul az igyekezettől, hogy örömét elrejtse.
Az autó elindul. Az irigyelt asszony gyorsan visszahúzódik a lakásába. S azonnal megindul a szomszédasszonyok élénk pusmogása.
A szomszéd házakban az öregek szaporán fülelnek. A levegőből érzik, mi történt. Ők is irigylik azt, aki elindult az ismeretlen élet felé. Hogy valójában milyen az Elízium, azt az emberek nem tudják. A minisztérium által kiadott brosúra azt hirdeti, hogy bár mélyen a föld alá építették, mégis szinte ugyanúgy lehet élvezni az életet, mint itt fenn a földön, s hogy ezt az elektrotechnika csodálatosan széles körű alkalmazása és a magas szintű egészségügyi ellátás teszi lehetővé. Ez a hiányos tájékoztatás is elég volt az öregeknek: mindannyian elkívánkoztak mostani életükből, a lelketlen fiatalok közül. Akármilyen is az Elízium, legalább újat jelent…
A város északi végében, illatozó zöldövezettől körülvéve áll a Központi Állami Kórház. Minden öreg ide kerül az Elíziumba való beszállítás előtt, hogy alapos orvosi vizsgálatnak vessék alá. Az izmok erősségét, a csontok rugalmasságát, az erek elöregedését, az idegek működőképességét - mind alaposan kivizsgálják. A szegény öreg csak vándorol egyik géptől a másikhoz, dörzsölik, ütögetik, itt-ott megszurkálják a testét, s közben nem érti, mindez miért történik.
A gépek rögzítik a vizsgálatok adatait, s amikor az agy speciális vizsgálatával lezárul a vizsgálatsorozat, készen áll egy mágnesezett szalag, telis-tele különféle speciális jelekkel, amelyek az eredményeket rögzítik.
A kórházban töltött ötödik napon jön el annak az ideje, hogy az új lakót az Elíziumba átszállítsák. Injekciót kap, amelytől mély álomba merül, s ebből már a Föld alatti Elízium lakójaként ébred fel. Guruló hordágyon a felvonóba tolják, amely az egyetlen összekötő kapocs a föld alatti és a föld feletti világ között. Két asszisztens kíséri.
Lassan ereszkedik lefelé a lift, egyre lejjebb és lejjebb. A két kísérő közönyösen hallgat. Telnek a másodpercek, a percek, mélyül a békesség. A fojtogató újdonság benyomásait lassan elmossa az idő. A lift csak ritkán rándul egyet-egyet.
Húsz perc múlva, amely egy óránál is többnek tűnik, a felvonó eléri a mély akna alját. A föld alatti levegő nyirkos szaga bezúdul a nyitott ajtón. Az asszisztensek kitolják a hordágyat, és sietség nélkül lökdösik végig a keskeny folyosón. A kerekek csikorgása a meztelen betonfalak között ijesztően visszhangzik. Egyenletes zümmögés hallatszik, talán valamelyik gép hangja. Egyébként üres némaság. A Folyosó végén kitárul egy önműködő ajtó.
Madarak csengő trillái csiklandozzák az alvó fülét. Reggel van? Derűs, kellemes érzés tölti el egész testét. Kinyitja a szemét, és egy szép kis szobában találja magát. Az ágynemű pehelykönnyű. A falon szép festmény. Az ablakot zöld lombsátor árnyékolja be. A háttérben az ég kéklik, ragyogó fehér felhőkkel, amelyek lassan változtatják alakjukat…
- Hol vagyok? Hogy kerültem ebbe a gyönyörű szobába?
Mielőtt agya teljesen visszanyerné gondolkodóképességét, női hang szólal meg. "Jól érzi magát, uram?" Meglepetten próbálja felemelni magát, de teste nem engedelmeskedik akaratának. "Ön a Föld alatti Elízium lakója" - folytatja a hang. Hirtelen megelevenedik emlékezete. Igen! Végre megérkeztem!
"Kellemes életet élvezhet itt, míg a halál el nem vezeti a valódi Égi Elíziumba." Színtelenül, mintha leírt szöveget olvasna fel, a hang némi tájékoztatást ad az Elíziumról: a napfény, felhők, a kék ég mesterségesek, a lakók szórakoztatását szolgálják; a lakók az ágyon fekve minden szükségeset megkapnak, enni-, inni- vagy olvasnivalót… "Milyen boldog lehet, hogy ebben a ragyogó évszázadban él!"
Így érik az első benyomások az Elízium minden új lakóját. Megkezdődik a csodálatos élet. Elegendő csak Angelikát, az ápolónőt hívni, hogy bármit megkapjanak. Nem beszédes teremtés, de késlekedés nélkül teljesíti a gondozottak kéréseit. Ha valaki egy könyvet kér, azonnal olvasni is kezdi. Ha valaki nyalánkságot kíván, máris a szájában van…
A szomszédok között telefon teszi lehetővé az érintkezést. Hiába, semmi sem szórakoztatja olyan jól az öregeket, mint a csevegés. Mindenki lelkesen beszél elmúlt földi életéről: hogyan keserítette meg életét kőszívű menye; milyen ragyogó pályát futott be szakmájában; milyen kiválóságok vannak a családjában; milyen szép képeket gyűjtött össze a lakásában és így tovább, mindig vissza-visszatérve a régi dolgokra.
Elégedettek. Már nem zavarja őket a család. S ahhoz, hogy elszórakozzanak, nem kell öreg csontjaikat a parkig vonszolni…
Mégis van egy dolog, ami nyugtalanítja őket: a halál. Időről időre a halál elragadja a Föld alatti Elízium egy-egy lakóját, hogy az Égi Paradicsomba vigye. Ebben semmi rendkívüli nincs: a lakók már elég öregek, nem félnek a halál gondolatától. A szörnyű az, hogy a halál nem látszik mindig természetesnek. Gyakran - megtörténik, hogy váratlanul elhallgat valaki, aki éppen jókedvűen csevegett. Erről Angelika nővér semmit nem beszél.
Valaha feltételezték, hogy az Elíziumban olyan betegség van, ami váratlanul vet véget az életnek. De ma már mindenki tudja, hogy ez a halál a "hivatalos megsemmisítés" eredménye, ezt a Paradicsom Irodája hajtja végre, hogy új lakót fogadhassanak. A megsemmisítéstől való félelem szüntelenül gyötri az Elízium lakóinak szívét. Nem beszélnek erről, s ezért annál mélyebben merülnek bele a jólétbe.
Pislákoló lámpa világítja meg a dísztelen betonfolyosót. Csend van. Nyugalom. A gép egyenletes zümmögése közben beszélgetés halk foszlányait hallani. Abból a szobából jön, ahova az öregeket a gurulós hordágyon betolták, és ahonnan már soha nem térnek vissza. Üvegablakon olvasható a felirat: MŰTŐ. Középkorú férfi hangja szűrődik ki:
- A gép most programozza be a kapott adatokat, ez beletelik néhány percbe. Addig elszívhatunk egyet.
- Furcsa - mondja egy fiatalabb hang -, homályt érzek, az erős világítás ellenére.
- Az emberek hiányoznak. A földön embertömegben élünk, most meg kettesben ülünk ebben a nagy épületben.
- Nem tudom elképzelni, hogy itt emberek ezrei élnek…
- Majd idővel megszokod - hallani a közönyös választ -, bár kényelmes sose lesz.
Megszólal a csengő.
- Kész a programozás. Hé, segíts betenni a gépbe.
- Hú, de nehéz!
- Az alvó ember mindig súlyosabb. A súly engem nem érdekel, de ez az öregszag mindig zavar… Hórukk! Erősen rögzítsd a fejet! Jó.
- Kiszálljak?
- Igen, pihenj.
A motor zümmögni kezd.
- Most a gép jön sorra. Két óra alatt végzi el a munkát.
- Két óra? Túl sok ahhoz, hogy az agyat elválassza a testtől. Amikor a vakbelemet vették ki, csak öt perc kellett hozzá.
- Ostoba! Hogy hasonlíthatod a te rothadó kolbászodhoz az agyat… bár a te agyad megérdemelné! No, menjünk fel, a többit a gép elvégzi helyettünk.
- Én szeretném látni a lakóhelyet is… ha lehet.
- Jó, megmutatom… Íme az 1. számú lakosztálysor. Kilenc hasonló van ezen kívül.
- Hm. Úgy néz ki, mint egy konzervraktár.
- Mondhatjuk így is. Hosszában és keresetben 200 lakosztály van. Mindegyikben egy-egy agy.
- Csodálatos, hogy az ember élvezheti az életet egy egy köbméteres fémszekrényben! Kíváncsi vagyok, milyen ez az élet valójában.
- Ezt csak akkor tudod meg, ha magad is tapasztalod. De jegyezd meg, fiziológiailag semmi különbség sincs az érzékelésben, mindegy, hogy a való világot az érzékszerveiddel érzékeled, vagy, mint ezeknél a Paradicsom-lakóknál, azonos mesterséges ingerek érik a központi idegrendszeredet!
- Úgy hallottam, a Központnak hatalmas mennyiségű ingerkészlete van a lakók számára.
- Elmondhatjuk, hogy ez már több, mint tökéletes. És az elektronikus agy, Angelika nagyon jól végzi a dolgát. Tudd meg, hogy a raktáron még fiatal lány csókja is akad.
- Érdekes! Még tán irigylem is ezeket az agyakat.
- Szeretném, ha húsz év múlva én is élvezhetném ezt az életet.
- Te? Hallod… nagyon bátor vagy!
- Gondolom, te is így látod majd húsz év múlva.
- Azt mondják, a kormány most nem túl bőkezű az Elíziummal. Lehet, hogy be is zárják…
- Ne törődj vele. Az Elíziumnak saját áramfejlesztője van, és a most használt atomanyag tíz évszázadra is elegendő!
Senki nem vette észre, mikor szűnt meg a Föld alatti Elíziumban az elhalálozás. Amikor rájöttek, az Elízium minden lakóját kimondhatatlan öröm járta át. A boldogságtól ujjongva mindenki erről beszélt. Feltételezték, hogy az Iroda beszüntette a félelmetes "megsemmisítést". Mások arra gondoltak, hogy új Elíziumot építettek, ezért ide már nem jön több öreg. Voltak, akik makacsul állították, hogy feltaláltak egy forradalmi módszert az öregedés megállítására.
De bármi is okozta a változást, a lényeg az, hogy megszűnt az egyetlen dolog, ami a Paradicsom lakóinak a szívét nyomta. Az elíziumi élet sokkal derűsebb, kényelmesebb lett. A szokásos csevegés még élénkebbé vált…
Mélyen a föld alatt az élet még ma is békésen és nyugodtan telik. Még ma is folyik az emberagyak hangtalan beszélgetése. Nem tudják, hogy egy hónappal ezelőtt kitört a harmadik világháború, amely tíz percig tartott, és kiirtott minden életet a Földön. Ők tovább élnek vasszekrényeikben, nyugodtan, békésen, vidáman csevegnek, amíg csak ki nem merül az áramfejlesztő nukleáris hajtóanyaga.
Farkas Mária fordítása