Kiss Dénes – Másik bolygó (Változatok 2.)
Amíg várta, szüntelen arra gondolt, amit a fiú mondott neki váratlanul tegnap:
- Igen!… Mi már találkoztunk valahol! - Nagyon komolyan mondta, és az arcán is látott valami szokatlant… Talán ez nem AZ A FIÚ?… Néhány finomabb vonása élesebb lett, de az egész arca mintha kisfiúsabbá vált volna. Csak sejtelemként villant át benne: "Ilyen arcú kisfiút szeretnék majd!"
Elkerekedett szemmel nézett rá, hiszen legalább fél éve, hogy csaknem mindennap találkoztak munka után. A fiú műszerész egy nagy gyárban, valamilyen mechanikai műveknél, mondta is, de elfeledte. Meg is fogadta, hogy eljön eléje, és elolvassa a feliratot. De ez is kiment az eszéből, csak a tegnapi beszélgetésre tudott gondolni. Amikor nem szólt rá, csöndesen folytatta:
- Ismerős vagy nekem. Csak tudnám, honnét?
Sok kedves furcsaságot hordozott magában a fiú, már neve is szokatlan: Baján. Először azt hitte, tréfál, de kiderült, hogy van ilyen név. Örült neki.
Tegnap a Duna-parton sétáltak. A fák alatt már este volt, de a hegyek taréján halványvörösen ottfeledkeztek a nap sugarai. Fejét a fiú vállára hajtotta. Így szeretett a legjobban sétálni vele. Magának is váratlan volt, amikor ezt mondta:
- Mi már találkoztunk. Régen. Csak elfeledtük. - Amint kimondta, természetesnek tűnt, hogy belement a játékba, annak ellenére, hogy egészen világos volt előtte az is: ez a sétájuk legalább a századik azóta, hogy a kis eszpresszóban a fiú a kabátjával véletlenül leverte a limonádéját.
- Igen, olyan ismerős vagy! - Megálltak, a fiú két keze közé fogta a lány arcát. A szőke haj keretéből meleg ragyogású szemek néztek vissza rá. Hűség és ragaszkodás volt ebben a tekintetben. Hosszan nézték egymást. Hirtelen mindkettőjükben az a valószínűtlen gondolat kezdett ide-oda csapongani, hogy valóban ismerősök. Nem a sétákról, a mozikból, a beszélgetésekből, a mindennapi találkákról, hanem messzebbről. Valahonnét az időtlen ifjúság álmodozásaiból, valahonnét egy sajátos valóságú világból.
- Nekem is ismerősnek tűnsz már - súgta csókolózás közben a fiúnak, és beleborzongott a gondolatba, vagy csak a szél támadt fel egy pillanatra, és kapott bőréhez a ruhája alatt?
Sokáig némán sétáltak. A karcsú híd árnyán hajó úszott át lassan, csöndben, mintha tünemény lenne. Még éltek bennük az előbbi szavak. Egymáshoz simultak, és boldogok voltak, hogy ismerik egymást.
- Örülök neked! - állt meg a fiú. Szavaiból rajongás sugárzott. - Olyan jó hogy vagy.
- Én is örülök neked. - Orrát kedveskedve lökdöste a fiú arcához.
- Kutya, kutya! Kiskutya - dörmögte Baján, és érezte, hogy szája megtelik különös édességgel.
Tett néhány lépést a folyó irányába, majd hirtelen megfordult és félrehajtott fejjel fürkészte a fiú arcát. Haja, mint halvány félhold karéja csüngött az arca mellett. Baján nézte, és így szólt:
- Úgy nézel, mint aki szerelmes.
Nem szólt vissza. Mosolya sem lett nagyobb, és mintha messzebbről nézett volna. Nem tudta pedig, hogy a fiú azt gondolja, ez már nem játék, ez már szerelem! És pillantásával megpróbált elhatolni oda, ahol találkozhattak a lánnyal. Nagy, napsütötte rétre gondolt, ahol a dús, magas füvet és a virágokat enyhe szellő ingatja, távol folyópart rémlett, fasor menetelt a látóhatárnál valahova. De ez csak egy pillanat volt. A táj széttörött, de abban bizonyos volt, hogy nyár volt, amikor találkozhattak. Még tovább is elért volna, de a lány szeme nem engedte, meleg fénye magánál tartotta, mint finom háló. Szeretem! Szeretem! - gondolták.
- Lehet, hogy szerelmes is vagyok - mondta később a lány, és elindult az egyre sötétedő sétányon. A fiút melegség öntötte el, hiszen ez csaknem nyílt vallomás volt. Jól tudta, hogy így van, de a kimondott szavak külön fészket raktak benne. A lány előtte lépkedett féloldalt egy lépéssel, és olykor a pillantásával visszavágott. Utolérte. Megálltak, kapkodás nélkül keresték egymás száját. A rakparton teherautó suhant el, katonákat vitt. De ők nem tudták, hogy azok nevetve kiabáltak le valami csiklandósat. Egymásba feledkeztek.
- Ki vagy te? Honnét jöttél? - mormogta a fiú. Arccal összesimulva álltak.
- Honnét jöttem? - Ezen mosolyognia kellett, ujjával kedveskedve, finoman megütögette a fiú arcát. - Pat-pat - suttogta, aztán hangosan mondta: - Honnét jöttem? Egy másik bolygóról.
A fiú megtorpant.
- Egy másik bolygóról… - ismételte a lány szavait, és átváltozott az arca. Az nem tudhatta, hogy mire gondol, de megérezte, hogy olyasmire gondolhat, ami igaz s szép. A fiúban minden megvilágosodott, és ezt később el is mondta. Igen, valóban egy másik bolygóról jött a lány, de az a másik bolygó is ezen a bolygón van. Annak a lakói mind a ketten. Milyen egyszerű is ez. Itt élnek, ezen a másik bolygón, és addig nem is tudtak róla. Járnak-kelnek egymás mellett, hallják egymás szavait, érintik egymás ruháját, és mégsem találkoznak, és mégsem tudják, hogy van egy másik bolygó is, ahol találkozhatnak, s megváltozna a világ arculata. Mert nem csoda ez, akik szeretik és keresik egymást, azok mind felfedezik ezt a csodálatos másik bolygót. Itt van közöttünk, rajta élünk, csak nem vesszük észre. Pedig ezen a másik bolygón mások a fák, más az ég színe, a folyók moraja, a virágok illata. Mások az ember szavai is, puhák és szelídek, mint a kismadarak. Az emberiség itt él ezen a másik bolygón, és mégsem találkoznak igazán az emberek. Csak keveseknek sikerül egymást megtalálni. Pedig sok minden segíthet, a zene, a szerelem, a művészet, a szeretet. Ami egy másik ember szeméből sugárzik, az felér a világegyetem minden titkával. Baján arcát átváltoztatta a mosoly, a megértés, megtalálás boldogsága. Lelkesen mondta:
- Most már tudom, hogy honnét ismerlek, hogy honnét ismersz!
- Honnét? - sejtette, amit a fiú mondott, de hallani akarta. - Na, mondd már, pat-pat! - ujjaival a fiú arcbőrén játszott.
- A másik bolygóról - mondta az, és mintha halvány lobogás ütött volna át arcán -, mert én is ott lakom.
Szótlanul lépkedtek. A sötétség dzsungelágain távoli lámpák imbolyogtak lépéseik ütemére. Lehunyták a szemüket, de így is világos volt bennük, tisztán látták egymás arcát. Igen, ünnep volt a tegnapi nap. A várakozásnak külön időszámítása lehet, gondolta, amíg le és föl járt a gyár előtt. Ennyivel korábban jött volna?… Az órája szerint már jönnie kéne a fiúnak. A várakozás zúz, őröl. Kiszolgáltat. Hirtelen arra gondolt, semmi sem igaz az egészből. Csak álmodott vagy elképzelt mindent. Ideges lett.
Merően nézte a gyári kijáratot. Már percek óta jöttek ki idősek, fiatalok, de a fiút nem látta. Néhány suhanc megjegyzést is tett. Kissé oldalra sétált, és mint mindig, ha védetté akart válni, felidézett valami fontos emléket. Igen, az ismerkedésük!… Már ez is különös volt. Bea barátnője aznap nem ért rá, s maga sem tudja, miért és hogyan, bement munka után az eszpresszóba. Hirtelen ötlet volt az egész. Nem szokott egyedül sehová beülni. Maradiság ez, biztosan az, mégis ragaszkodott hozzá. Csak egy kávét iszik, és máris megy. De ahogy leült, tömegesen tódultak be a délutáni műszak után a közeli kőbányai gyárakból. Hiába mondta, hogy azonnal fizet, a felszolgálólány nem ért rá. Csak intett, hogy türelem. Furcsa nyugtalanság fogta el, mintha valami bűne lenne.
Hamarosan megtelt az eszpresszó. A fiatalok hangoskodtak, hármasával rendelték a sört. Némelyik már becsípett. A mellette levő asztalnál három suhancféle ült. Borzas hajjal, tunya tartással könyököltek az asztalra, amelyen nyolc-tíz üres sörösüveg állt koszorúban. Arcuk az üvegek fölött gubózott.
- Rögtön, rögtön… - felelt a felszolgáló, de csak másik asztalhoz sietett.
A három fiú már inkább részeg volt, mint spicces. Annyit mindenképpen ittak, hogy hangosan és eléggé feltűnően merjék szólongatni a lányt, s mekegve röhögjenek saját ostoba megjegyzéseiken. Körülnézett, a felszolgálónőt nem látta, s üres asztalt sem talált a tekintete… Érdekes, ahogy visszagondol, már akkor mintha ott lett volna Baján… Vagy csak utólag gondolja így?… A fiúk egyre szemtelenebbek és hangosabbak lettek.
- Hallod-e, kisanyám!
- Figyuzz rám, figyuzz a te jópofádra… Naa!… Nem hallod! - Egyikük egészen közel hajolt. Talán nem is ő volt a legrészegebb, inkább a legvagányabb. Olyan kinézésű, aki mindig és mindenben első akart lenni, hogy folyton biztosítsa a tekintélyét a többiek előtt. Haját amúgy is alacsony homlokára fésülte.
Mindezt akkor egy villanásnyi idő alatt felismerte, és még jobban elfordult tőlük. De az előbbi szőke suhanc még közelebb húzta a székét. Az egyik társa megjegyezte:
- Menekül a csaj, lekoptat, Brúnókám!… - és röhögtek. Kihajoltak az asztal mellől, és lesték, hogy mit csinál a szőke. Kezüket dörzsölték, mert sejtették, hogy rövidesen jó hecc következik. A jelenetre lassan az egész eszpresszó közönsége fölfigyelt. Úgy érezte, hogy sokan még bíztatják is a fiút. A borzas szőkét pedig egyáltalán nem kellett biztatni. Egyre vaskosabb és sértőbb megjegyzéseket mondott. Hangja rekedtes volt.
- Szóval a kisasszonynak nem vagyok elég jó? - kérdezte kihívó hangsúllyal, miután a lány teljesen elfordult tőle. - De hát jöhetnek a haverok is! Ennyien csak megfelelünk?… - Körülnézett és várta a röhejt. Két társa vihogott.
Ő csak a kezét nézte az ölében. Amikor az esti gimnáziumból hazafelé tartott, gyakran félt. Sokszor sötétedés után kellett végigmennie az alig kivilágított Kada utcán… Ott szegődött melléje a LÉNY. Kísérte. Soha meg nem érintette. Csak a hangját hallotta. De mintha ez a hang saját magából jött volna… "Belőled is jött, te mafla!" - mondta neki kereken Bea. Másnak nem szólt a LÉNY-ről. Már bánta aztán, hogy Beának említette. "Ugye, sokszor gondolt rám?" Igen, akarta mondani. S nem volt bizonyos abban, hogy nem válaszolt. Az az IDEGEN emberarcú volt… Ó, talán Bajánra hasonlított?! Oldalról nézett rá, félelem nélkül. OLYAN emberarcot még sosem látott, csak talán gyerekkorában, apja halála után. Négyéves volt, amikor meghalt. "Mi az emberek gondolataiban vagyunk jelen" - mondta a LÉNY. "Évszázadokon át küzdünk az emberért." Ezen nevetett a legnagyobbat Bea. Igen, értem… - mondta akkor. Vagy csak gondolta? Nem lepődött meg a találkozáskor, mintha mindig várta volna. Ha ránézett, semmi különöset nem látott. Lába rendesen leért a járdára, úgy járt, mint bárki a Földön. Pedig azt is mondta, ezt szó szerint megjegyezte: "Mi nem testesülünk meg. Majd egyszer, talán. De az ember megtestesült, hogy kipróbálja magán a csillagok anyagát." Bea ezen nem nevetett, hanem azt mondta: "Ezt olvastad valahol. Annyi fantasztikus marhaságot összeolvasol, és ez a vége! Még belepistulsz!…"
- Hát meddig pofázzak, kisanyám?! - Az alacsony homlokú már egészen közelre húzta a székét. Aztán fölhajtott egy pohár sört, s mint akinek elfogyott a türelme, hirtelen fölállt, hogy egészen a lány mellé húzza a székét, amikor az egyik társa pisszegett neki.
Hirtelen csönd lett az eszpresszóban. A füstfelhőben megmeredtek az arcok. A közelben ott állt Baján, és összehúzott szemöldökkel nézte a borzas szőkét. Aztán, még mielőtt az fölocsúdott volna a félig álló, félig görnyedt helyzetében, határozottan elindult a lány asztala felé: Közben nem nézett se jobbra, se balra. Megállt a homloktalan szőke előtt. Nem is volt magasabb nála. De az nem tudta sokáig elviselni nyílt tekintetét. Néhány másodpercig farkasszemet néztek, majd a szőke motyogott valamit, zavartan elfordította a fejét, és elindult az illemhely felé. Arcán visszafojtott düh és gyáva gyűlölet csomósodott.
- Bántotta valaki? - kérdezte a fiú halkan.
- Nem, dehogy… - a lány megrázta fejét, és mosolygott.
Jöhetne már!… Újra rátört a félelem. Ez idegen gyár, idegen utca. Hátha nem igaz az egész?… Lábujjhegyre állt, hogy jobban áttekinthesse a kijövőket. Megkönnyebbült, akárcsak ott, az eszpresszóban.
Jött a fiú. Már messziről észrevette a gyárból kijövők között. Arcán a jól ismert kedvesség. És még valami, ott látta azt a cinkosságot is, amiből tudhatták; ők már ott élnek ezen a másik bolygón. Hirtelen a többiek arcát nézte. Tudnak-e a másik bolygóról? Asszonyok, lányok, nehéz lépésű férfiak hozták mozdulataikon a munka fáradtságát. Egy pillanatra megriadt, mert arra gondolt, hogy ezek talán nem is juthatnak el erre a másik bolygóra, nem találhatnak el oda. De aztán fiatalokat látott, kézen fogva jöttek. Megnyugodva látta arcukon, hogy ők is a másik bolygó lakói.