Kim Antieau - Egy másik világ
Fejfájással ébredek. A lüktetésben mintha valami üzenet rejlene, de nem értem. Mozdulatlanul fekszem, várok. A nap az arcomba süt, fénye szétömlik az ágyon, aranysárgára színezi a takarót. Várok. Várom Emil hangjait. Elmosolyodok, és a lüktetés lassan halványulni kezd. Lehunyom a szemem, és elképzelem, hogy Emil fölém hajol, megcsókol és magához ölel. Fülemet a mellének nyomom, figyelem a szívverését.
- Emil - suttogom.
Hol lehet? A fürdőszobából nem hallatszik vízcsobogás, kávé illatát sem érzem. De nem is dolgozik. Hisz egyikünknek sincs munkája. Hamarosan föléljük a pénzünket.
A fejem újra szaggatni kezd. Föltámaszkodom, és kiszállok az ágyból.
Megállok. Olyan csöndes a ház. Emil általában dudorászik, magában beszél, csörög ezzel-azzal. Hová tűntek a hangjai? Talán rám vár, hogy együtt zuhanyozzunk.
Belépek a fürdőszobába. Csönd. Körülnézek. Valami megváltozott. A holmijai eltűntek. A borotvája, a fogkeféje, az arcszesze. Szívem dobogása elviselhetetlenül dörömböl a fülemben. Mi folyik itt? Valami tréfa lenne?
- Emil?!
Visszamegyek a hálószobába. Itt is ugyanaz a kézzel fogható másság. Az én ruháim szétszórva, mindenütt. Emiléit azonban sehol se látom. Szereti ugyan a rendet, na de nem ennyire. Kinyitom a szekrénye ajtaját, és megkönnyebbülten sóhajtok. Ruhái ott lógnak rendben, mint mindig.
A szívem azért még mindig szaporán ver. Mi lehet a baj? Mi lehet? Valami történhetett.
- Emil?
Fáj a fejem. Valamit nem értek. Hol lehet a férjem? Hol az én imádott férjem? Az az ember, akivel együtt nőttem föl a kis falunkban? Folyton a hegyeket lestük, nem látjuk-e katonáknak nyomát. Fém csillanását. Füstcsíkot. Emil mindig mellettem volt. Végül a falut fölgyújtották, és mi átmenekültünk egy másikba. Aztán megint egy másikba. Végül elérkeztünk a városba, ahol névtelenül élhetünk, ahol senki sem tud rólunk semmit.
Lerogyok az ágyra. Azért jöttünk a városba, mert az a katona elvette a gyermekemet. A karomból ragadta ki, és ledobta a földre. Kicsinyke arca a porba fúródott, ott nyöszörgött. Amikor sikítva fölkaptam újra, és a mellemhez szorítottam, már tudtam, ezt nem éli túl. Haldoklott. Emil onnantól kezdve a bosszúnak élt hónapokig. Vagy évekig? Amíg ide nem költöztünk.
A gyomrom is megfájdult. Emlékképek. A por íze, ahogy lecsókolgatom a kicsikém arcáról. A katonák röhögése. Hogyan állatiasodhatnak így el emberek?
Hánynom kell. Kirohanok a fürdőszobába, és a földre rogyok, öklendezem, de a gyomrom üres. Sírni kezdek.
- Emil! - Most már igazán mérges vagyok. Miért ment el egyetlen szó nélkül? Miért szabadította rám ezeket az emlékeket? Miért kellett kizökkentenie törékeny, új életünkből?
Megmosom az arcom, és a konyhába megyek. Olyan gyönyörűen süt a nap. Milyen jó is lenne sétálni egyet a parkban. Csak fognánk egymás kezét, és úgy tennénk, mintha minden rendben lenne körülöttünk.
A konyha is üres. Ha Emil hazaér…
Összerázkódom. Az egész ház olyan üres. Mintha senki nem élne itt. Én is csak egy kísértet vagyok, egyik szobából a másikba libbenek.
A bárpulton egy könyv hever. Kihúzok egy széket, leülök, és lapozgatni kezdek. Sose láttam még ezt a könyvet. Benne mégis az én kézírásom.
"Július 6. Emlékszel már? Elég hosszú idő telt el? Minden a helyére került? Vagy még mindig csupán félember vagy, aki nem emlékszik semmire? Hogy is mondjam el neked a lehető legfinomabban? Volt egy kis baleseted. Hazafelé tartottál a kocsival. A köd volt az oka, vagy valami hülye ámokfutó, senki sem tudja, te pedig nem emlékszel. Én nem is emlékezhetek. Két hónapig voltál kórházban. Mindent megpróbáltak, de valami meghibásodott a memóriámban. A rövid távúban, ha jól tudom. Nem emlékszem. A távolabbi múlttal semmi gond, tisztán emlékszel Lottie halálára. Emil véres kezére és véres lelkére, amikor bosszút állt a gyilkosokon. A tegnap azonban örök homályban marad. Meg a tegnapelőtt. Talán pár hónap elteltével ismét rendbe jössz. Addig is, tudomásul kell venned bizonyos dolgokat, hogy ne így ébredj föl minden áldott reggel. Például ezt: Emil halott."
Nem.
Megdermedek, körülöttem áll a tér és az idő. Moccanni sem tudok. Nem.
"Emil halott - állítja a kézírásom. - Ezt tudomásul kell venned. Különben minden reggeled ugyanilyen lesz."
Nem. A lélegzetem is eláll. Ez nem lehet igaz.
"Lapozz!"
Lapozok. A következő oldalhoz egy újságkivágás van ragasztva. Egy gyászjelentés. "Emil Sanchez követte szeretett leányát, Lotti-t, a Mi Urunk Mennyországába. Siratja felesége."
Nem! Sikítok és sikítok. A hang körülöttem vibrál, megrezegteti a falakat. A falak hullámozni kezdenek. Nem látok. Nem bírok megállni. Körbe-körbe szaladgálok kétségbeesetten.
Nem. A gyomrom megint fölkavarodik. Valahogy sikerül eljutnom a konyhába, a mosogatóig. Sokáig öklendezek. Talán egyszer csak az emlékeim is kibuknak a számon. Akkor minden megoldódna. Nem jól van ez így. Nem jól. Nem bírok gondolkodni. Nem bírok gondolkodni.
A sötétség nem tart sokáig. Kinyitom a szemem, és újra emlékezni kezdek. Szemem megdagadt. Fáj a gyomrom. Valahol legbelül már én is haldoklom. Ez nem lehet igaz. Könnyek öntik el az arcomat, visszatarthatatlanul. Lassan ellököm magam a mosogatótól, és elindulok a bárpult felé. Újra elolvasom az írásomat.
"Emil halott."
Tovább lapozok, a gyászjelentésen túlra.
"Egy elhagyott raktárépületben halt meg. Azt mondják, valami bombát szerelt éppen. Ki tudja? Talán bemondta a rádió, mikor a kocsiban ültél. Lehet, hogy ezért törted össze magad, ezért veszítetted el az emlékezetedet. Kérlek, próbáld visszaidézni! Nem csinálhatom végig veled ezt minden reggel!"
Hát mindketten meghaltak? A férjem is, a lányom is? Miért? Miért? Mert az ember embernek farkasa. Még a gyermeknek is. Képes civódni apró földdarabok miatt, mint a hollók egy birkatetemen.
A fejemet csóválom. Hát igaz lehet? Talán ha visszafekszem aludni, a következő ébredéskor megváltozik minden. Ismét lepillantok a kézírásomra.
"Amikor esténként lefekszel, újra és újra elfelejtesz mindent. Ez nem valami jó. Mert reggel aztán megint föl kell tépni a sebet. Mint Prométeusz, akinek a keselyű mindennap újra kitépte a máját. No persze te nem loptad el a tüzet. Te csak egy egyszerű feleség vagy, és anya."
Már nem. Már nem.
Körülnézek a lakásban. Miért? Miért?
Könnyek homályosítják el a szemem. Erre a kérdésre nem találok választ.
Hirtelen fázni kezdek, reszketek. Visszaemlékszem a hegyekben töltött időre, az ottani életemre. Érzem, mindjárt sokkos állapotba kerülök. Kényszerítem magam, hogy felöltözzek, aztán ennivalót veszek elő. Nincs valami sok. Vajon hogyan vásárolok? Hogyan élek? Ha elmegyek az üzletbe, vajon hazatalálok utána? Talán munkába is kéne járnom? Hogyhogy egyáltalán életben vagyok?
Ismét a könyvbe pillantok.
"Mrs. Harris a szomszédból vásárol neked. Szerdánként kezelésre jársz a kórházba. Egyelőre a kormány kártérítésein élsz. Majd meglátjuk, meddig tartanak. Elvégre egy híres terrorista özvegye vagy, nem igaz?"
Özvegy? Mintha letaglóztak volna. Ezt már nem bírom. Miért vagyok egyedül? Valaki igazán itt lehetne velem. Hallanom kéne anyám siránkozását vagy Emil anyjáét. A lány- és fiútestvérekét.
Legtöbben azonban már halottak, vagy a hegyekben rejtőznek, ahonnan nem jöhetnek le, mert a katonák azon nyomban végeznének velük. Vajon odafönt megemlékeztek Emilről? Hol van eltemetve? Talán Lottie mellett?
Eszem egy szendvicset, hozzá fonnyadt salátát. A falat a torkomon akad.
Megint hánynom kell. Kinyitom a gyógyszeres szekrényt, és megpillantok egy doboz tablettát. Altatók? Emlékszem, amikor az ápolónő odaadta, azt mondta: "Ha már úgy érzi, nem bírja elviselni." A tablettákra emlékszem, a saját férjem halálára azonban nem. Nem értem ezt. Visszabotorkálok a hálószobába, és lefekszem.
Mikor ér ez véget? Most. Vajon ha meghalok, újra láthatom a férjem és a kislányom? Lehunyom a szemem. Alszom.
Mire fölébredek, már alkonyodik. Rosszul érzem magam. Emlékszem, mit olvastam a naplóban. Tudom, Emil halott. Emil. Soha többé nem simogatja meg a hajam. Soha többé nem ölel át. Soha többé nem szeretkezünk.
Ülő helyzetbe tornászom magam. Ez már túl sok. Túl sok.
Hirtelen egy árny lép be a szobába. Tudom, félnem kellene, de nem érdekel. Ha betörő, nincs a számára semmim. Talán megöl. A szürkület homálya elrejti testét, arcát. Felém indul. Talán csak képzelem az egészet. Nem félek. Lehet, hogy gyászolni akar velem.
Az éjjeliszekrényen álló lámpa felé nyúl, meggyújtja. Arcáról leolvad a sötétség.
- Emil - suttogom.
Meghaltam. Biztos meghaltam álmomban. Köszönöm, Istenem.
Átölelem, ő is engem. Leül az ágyra, fejemet magához húzza. Valósággal belefúrom magam. Semmi kétség, húsból és vérből van. Tisztán érzem a szívverését. Az illatát. Az én Emilem.
Vagy meghaltam, vagy megőrültem. Akárhogy is, nem érdekel, mert visszakaptam a férjemet.
- Hol van Lottie? - suttogom. Ha a férjem visszatért, a lányom miért ne? Emil kissé elhúzódik.
- Lottie meghalt, szerelmem. Hát elfelejtetted? - Ez az ő hangja. Ijedten pillant rám, attól fél, elment az eszem.
- Nem, dehogy felejtettem el. - Újra magamhoz ölelem. Soha többé nem engedem el.
Keze a blúzomba nyúl, gyengéden megsimogatja a mellemet. Fölsóhajtok, és a rémület, mely egész nap kísértett, egyszeriben semmivé válik. Szó nélkül vetkőzünk, aztán belém hatol, és én magamhoz szorítom, azt akarom minél közelebb kerüljön hozzám, minél mélyebbre… Nem engedem el, soha. Megcsókol. Számmal végigvándorlok egész testén. Aztán már csak öleljük egymást, és sírunk, bele az éjszakába.
Nem haltam meg.
Emil mellén pihentetem a fejem, és a lélegzését hallgatom.
- Azt mondták, nem emlékszel semmire - szól, de ez inkább kérdésnek hangzik, mint kijelentésnek.
- Semmire? De. Nagyon is sok mindenre emlékszem. Csak arra nem, hogy te meghaltál. Talán mégis megőrültem.
- Nem emlékszel, hogy előre megterveztük az eltűnésemet?
- Hogy érted ezt?
- Megtudtuk, hogy le akarnak tartóztatni - mondja Emil. - Figyeltek minket. Arra vártak, hogy szökni próbáljunk. Ezért kiterveltük, hogy elhitetjük velük, meghaltam. Úgy beszéltük meg, néhány hónappal később majd találkozunk a hegyekben. De nem jöttél.
Fölkönyökölök.
- Miért nem szólt nekem senki, hogy élsz?
Emil végigsimít az arcomon.
- Amikor hallottam a balesetedről, már a hegyekben voltam, nem tudtam visszajönni. Valakit persze küldeni akartam, de a többiek jobbnak tartották, ha nem tudsz semmiről, így a kormány is elhiszi, hogy meghaltam. Tudod, Mrs. Harris az ő kémjük. Ha látja, mennyire őszintén siratsz, az meggyőzi.
Ósszerezzenek. Valóban az én férjem lenne ez? Az a férfi, aki tizenöt éves korában addig kergetett át az erdőn, míg végül a földre hemperedtünk, hogy a tűlevél-avar legyen első nászágyunk? Aki megígérte, hogy sosem fog bántani? Se engem, se a lányunkat? Ez a világ azonban nem enged valóra válni efféle ígéreteket.
- Hagytad, hogy elhiggyem, meghaltál.
- Nem látogathattalak meg - mondja. - Azonnal elkaptak volna. Akkor aztán újra átélhetted volna azt a kínt, amit az elvesztésem jelentett. Kik ezek az emberek, akik szenvedni hagytak engem?
- Szükségük van rám - mondja Emil. - Nélkülem nem érhetnek célt. Vissza kell adnunk az országot a népnek.
- Melyik népnek? - kérdezem. - Annak, amelyik céljai érdekében képes elhitetni egy asszonnyal, hogy a férje halott?
Haragot érzek. De nem akarom a férjem bántani. Nem. Inkább azokat, akik ilyenné tették. Gyilkossá. Fölsóhajtok. Nem. Csak le akarom hunyni a szemem, aludni, aztán fölébredni egy másik világban, ahol a gyermekemmel és a férjemmel együtt élhetek megint.
- Az egész a kormány hibája - mondja Emil, és magához von. - El kellett állatiasodnunk, hogy felvehessük a harcot velük.
Emil annyi embert megölt. Köztük azt a fiatalabb önmagát is, akibe beleszerettem annyi évvel ezelőtt.
- Szóval a barátaid még örültek is a balesetemnek?
- Azt mondták, jobb lesz így neked is. Nem kell tettetned a gyászt.
- Ó, igen. Tényleg jobb volt igazán érezni! Elhinni, hogy meghaltál! Egyáltalán, miért jöttél most vissza?
Hallgat.
- Folyton rólad álmodtam - mondja aztán. - Hallottam a kiáltásaid. Nem bírtam tovább. Vissza kellett jönnöm.
Végre. Ez az én férjem.
- El kell mennünk, együtt - folytatja.
- Ma éjjel? Kérlek, ma éjjel, ne kelljen még egyszer arra ébrednem, hogy meghaltál.
Emil fölül. Szembefordul velem.
- Nem. Majd holnap. Ma éjjel még el kell intéznem néhány dolgot.
Biztos valami akcióra gondol. Gyilkosságra.
- Holnap találkozunk a reptéren.
- Találkozunk? Hát nem jöhetsz el értem? Én az emlékezet-kieséseimmel talán nem is fogom tudni, hova menjek.
- Túl kockázatos lenne ide visszajönnöm - mondja. Én már semmit sem értek. - Mindent pontosan leírok neked, a helyet, az időpontot… Ne aggódj! - Megcsókolja a homlokomat. - Bízz bennem! Minden rendben lesz.
Megint szeretkezünk, és nekem eszembe jut, mennyire kétségbeestem reggel, amikor megtudtam, hogy Emil "meghalt". Egyszer azért még ki fogom bírni. Biztos? Csak még egyszer. Emlékszem, amikor azokra a tablettákra néztem. Talán holnap lesz az a nap, amikor nem bírom tovább, és beveszem mindet.
Emil fölkel, és eltűnik a sötétségben. Szívem megugrik. Vajon visszatér? Vagy csak álmodtam az egészet?
- Emil? - suttogom.
- Itt vagyok - érkezik a válasz. Visszajön a szobába, és öltözni kezd. Árnyalak, árnyruhákba bújik. - Hagytam egy cédulát a pulton, hogy reggel rögtön megtaláld. Az útbaigazít a reptér felé, és rajta van az is, mikor találkozunk. Időben oda kell érned szerelmem! Akár ott vagy, akár nem, nekem el kell mennem. A többiek haragszanak rám. Azt mondják, egyetlen nő sem ér többet a célnál. Túl fontos embernek tartanak ahhoz, hogy egy ilyen ostobaság miatt elveszítsenek.
- Hát annak érzik a szerelmet? Ostobaságnak?
- Legtöbbjük annyi mindenen ment keresztül már - mondja -, egészen el is felejtették, mi a szerelem.
- Mi ezek szerint még nem mentünk keresztül szinte semmin?
Érzem, összerezzen. Tudom, ő is vállán hordja kislányunk halálának terhét. Az övét és az összes többiét. A bosszúból kioltott életek terhét. Vajon a gyilkolás könnyített a lelkiismeretén? Nem. Annak a fiúnak a lelkiismeretén biztos nem, akinek először adtam oda magam az erdőben.
Összeölelkeztünk. Nem akarom elengedni. Sírni kezdek.
- Kérlek, ne menj el! - suttogom.
- Visszajövök - feleli. - ígérem.
Elhúzódik, még egyszer szájon csókol, aztán már el is tűnt. Megpróbálok ébren maradni. Ha nem alszom el, nem felejthetem el, hogy Emil él. Újra és újra elismétlem, mint valami imát:
- Emil él. Emil él.
Elalszom.
Fejfájással ébredek. Mintha már évszázadok óta tartana ez a kín. Lehunyom a szemem, és azt kívánom, múljon el. Emil. ő elmulasztaná. A masszírozás mindig segít. A gyöngédség elbánik vele. Elmosolyodok.
- Emil - szólítom. Nem felel.
Talán elment bevásárolni a reggelihez. Meglepetést készít. Olyan csöndes a ház.
- Emil! - kiáltom újra.
Fölkelek, és kimegyek a konyhába.
Valami nincs rendben. Valami nagyon nincs rendben. A szívem riadtan kalapál. Úgy érzem magam, mint akkor, amikor Lottie meghalt. Rosszat sejtek. Nagyon rosszat.
- Emil! - Most már mérges vagyok. Nem lett volna szabad szó nélkül elmennie. Tudja, mennyire aggódom érte.
A bárpulton egy könyv hever. Sose láttam még. Kinyitom.
Valamiféle napló. Benne az én kézírásom. Homlokom ráncokba szalad. Nem emlékszem.
"Július 6. Emlékszel már? Elég hosszú idő telt el? Minden a helyére került?"
Minek kellett a helyére kerülnie?
Fordítok.
"Tudomásul kell venned bizonyos dolgokat, hogy ne így ébredj föl minden áldott reggel. Emil halott."
Körbefordul velem a szoba. Mi?
Megint fordítok. A túloldalon ott egy gyászjelentés.
Sikítozni kezdek. Aztán meg öklendezni. Összevissza mocskolom a hálóingemet. Mi ez? Mi ez? Valaki ébresszen föl ebből a lidércnyomásból! Ébresszenek föl! Ez nem lehet igaz. Nem lehet.
- Emil! - sikítom újra meg újra.
Kérem, valaki segítsen! Ébresszen föl!
Egy kéz érinti meg a vállam. Megperdülök. Egy férfi, feketében. Nem ismerem. Elhúzódom tőle.
- Elnézést, Mrs. Sanchez - mondja. - Nem akartam megijeszteni, de meghallottam a sikoltozását.
Elhátrálok. Emil meghalt. Emil meghalt.
- A rendőrségtől jöttem.
Valaki panaszt tett talán a sikoltozás miatt?
- Csak be akartam nézni magához - folytatja. - Megtudni, hogy van.
Talán azért jött, hogy letartóztasson? Emil meghalt. Emil meghalt.
- Minden rendben?
- A férjem meghalt - dadogom.
- Igen, tudom. Nagyon sajnálom. - Arcán őszinte aggodalom tükröződik. Nem hiszek neki. Ezek mind állatok. Nem. Még annál is rosszabbak.
- Hogy van az emlékezete?
- Az emlékezetem? Nem tudom. Nem emlékszem. - Hisztérikusan fölnevetek. Most kéne fölpofoznia. Segítsen. Emil meghalt.
- Jártam már önnél - mondja. - Nem kell félnie tőlem. Egyszerűen aggódunk magáért. Hiszen egyedül él. Kap eleget enni?
Körülnéz a szobában. Tekintete egy pillanatra megállapodik a könyvön, aztán elfordul. Látta már, egészen biztosan. Olvashatta is. Fölül az egyik székre, karja végigsúrolja a pult tetejét. Egy darab sárga papír esik le a földre. Utánanyúl.
Gyomrom görcsbe rándul. Valamit tudnom kéne erről a sárga papírról. Valamit.
Megnézni, aztán összehajtja és zsebre teszi.
- Mi az? - kérdezem. Az enyém. Adja vissza. Adja vissza!
Elmosolyodik.
- Semmi. A zsebemből esett ki. Egy bevásárlási lista. De most már mennem kell. - Föláll. - Kérem, tudassa velünk, ha szüksége van valamire. Remélem, nem felejti el. Minden jót.
Mosolyog és bólint. Mint a macska, amelyik épp most nyelt le egy kanárit.
Keselyű!
Elment, ismét egyedül maradtam. Szinte arra vágyók, hogy visszajöjjön, nem akarok semmi másra gondolni. Emil meghalt. Emil meghalt.
Föltakarítom a hányást, és reggelit csinálok magamnak. Fáradt vagyok. Nincs semmi erőm. A testem arról árulkodik, valóban minden reggel átélem ugyanezt. A sors különös bosszút áll rajtam. Nem bírom tovább folytatni. Nem bírom. A lányomat megölette a kormány. A férjem is meghalt, mert számlálatlanul gyilkolta a kormány katonáit. Bombát szerelt? Hisz olyan kedves fiú volt valamikor. Arról álmodott, hogy a városba költözik. Meg egy háborúk nélküli világról. Sokat álmodoztunk együtt. Egy darab földről. Egy házról. Gyerekekről. Valóságos tündérmesék. De most vége az álmainknak. Gyermektelen özvegy vagyok.
Valamire emlékeznem kéne azzal a sárga papírral kapcsolatban. Lehunyom a szemem, és megerőltetem az agyam.
A nap ereszkedni kezd a horizont felé. Én csak sírok. Sírok, míg el nem fogynak a könnyeim. Aztán csak ülök. Gondolkozom.
Mrs. Harris jön, hozza, amit vásárolt nekem.
- Úgy hallom, a rendőrség körülvette a repülőteret - mondja, és miközben az ételeket pakolja el, egyre engem bámul. - Sok gerillát fognak letartóztatni. Legalábbis így hallottam.
- Mit érdekel engem? Az én férjem meghalt.
Bárcsak elmenne már!
Elment. Alig emlékszem már arra is, hogy itt volt. Az a rendőr is. Minden elhalványul. Hát minden áldott nap újra át kell éljem ezt, egész az örökkévalóságig? Mivel érdemeltem ki ezt a büntetést? Mit tettem? Szültem egy gyereket, és szerettem egy férfit? Mi ebben a bűn?
Nem bírom tovább.
A fürdőszobába megyek, kinyitom a gyógyszeres szekrényt. Kiveszem az altatós dobozt.
Vége.
A homály lassan megtelepszik a városon. Elmúlt egy újabb nap. Hamarosan elalszom, és mindent elfelejtek. Csakhogy ezúttal nem ébredek föl. Legalábbis nem ezen a földön. Talán egy másik világban. Egy pohárba vizet engedek, aztán a hálószobába megyek. Leülök az ágyra.
Lottie meghalt. Emil is meghalt. És most én következem. Megöltek mindannyiunkat. Meghalta remény. Egyáltalán, minek reménykedik az ember? Hiszen úgyis csak bánat a vége. Reménykedünk egy jobb világban. Abban, hogy megváltoztathatunk mindent. Abban, hogy ez a valóság nem az egyetlen. Lottie valahol él, épen és egészségesen. És Emil is, az ő sértetlen, régi énje. Egy fiú, tele élni akarással, aki gyengéden szereti a feleségét és a gyermekét. Egy fiú, aki nem képes ölni. És nem is akar. Nem vesz részt semmiféle manipulációban.
A sárga papír. Valamire emlékeznem kéne azzal kapcsolatban.
Aki nem vesz részt semmiféle manipulációban. Nem hagyja holmi nemesebb cél érdekében szenvedni a feleségét.
- Emil meghalt. Emil meghalt.
Egy emlékezetmorzsa ugrik be az agyamba, mint mikor a villanykörte kiégés előtt utoljára fényesen fölizzik.
Nem. Emil él. Emil él. És hagyta, hogy nap nap után azt higgyem, meghalt. Mert közéjük tartozik. A kiválasztottak közé, akik a világot sem látják már maguk körül vérgőzös álmaik közepette. Saját májukat tépik ki újra, nap mint nap.
Fölállok.
A sárga papír. Az információk a találkozónkról. Az idő. A hely. A rendőrség elfogta. Most. Most már valóban meghalt. A tablettákra nézek. Eddig élt. Eddig élt.
De. Most. Már. Valóban. Meghalt.
Lenyelem mindet. Várok. Várom a ködöt, hogy belopakodjon finom macskalépteivel. Mintha hirtelen mindent vattaburok venne körül.
A távolból hangokat hallok, de nem bírok mozdulni.
- Úristen! - Ez Emil hangja. - Bevette az egész üveggel. Miért is hagytam, hogy belerángassatok ebbe!
- Jó elterelő hadművelet volt. - Ezt a hangot nem ismerem. - Megtalálták a cédulát. Most mind kivonultak a reptérre, mert azt hiszik, mi is ott leszünk. Ehelyett majd jól fölrobbannak.
Egyre sűrűbb a köd. Indulni készülök.
- Megígértem, hogy visszajövök - mondja Emil. - Ne hagyj el!… Mit mondasz? Hová mész?
- Oda, ahol nincs gyilkolás - felelem. Mintha nevetne.
- Olyan hely nincs.
- De igen. - Megérintem a mellemet. - Itt.
- Ne menj el! - Tényleg ő sikoltozik?
- Neki már vége. - Ez a másik hang megint. - Vagy meghalt, vagy megőrült, így már semmi hasznát nem vesszük.
- Nem hagyom itt! - ordítja Emil. - Velünk kell jönnie!
Ellep a köd, nyivákolva és hízelkedve hozzám dörgölődzik az örökkévalóság.
Fejfájással ébredek. A lüktetésben mintha valami üzenet rejtene, de nem értem. Mintha valaki a ruhaujjamat rángatná, mondani akarna valamit. Mozdulatlanul fekszem, várok. Várom Emil hangjait. Elmosolyodok, és a lüktetés lassan halványulni kezd.
- Emil - suttogom.
Hol lehet? Olyan csöndes a ház. A fejem újra szaggatni kezd. Föltámaszkodom.
- Emil! - kiáltom. Miért ez a pánik bennem? - Emil! - Kis híján sikoltom már.
- Tessék? - Az ajtóban Emil áll. - Mi a baj?
Elmosolyodok. Olyan gyönyörű. A fiú, akibe beleszerettem.
- Semmi. Bocsáss meg! Csak olyan csönd volt. És ez a nyavalyás fejfájás is…
Leül mellém az ágyra, és masszírozni kezdi a halántékomat.
- Megint? Minden reggel így ébredsz. Ideje már kitalálnunk, mi okozhatja.
- Nincs semmi bajom, amíg te itt vagy velem - mondom, és hozzá simulok.
- Szándékosan voltunk olyan csöndben - feleli ő. - Meglepetést készítettünk neked.
Fölülök.
- Ó?
Hirtelen a kislányom jelenik meg az ajtóban. Egy hatalmas tálcával egyensúlyoz, mely meg van rakva mindenféle finomsággal. Az orrát is összeráncolja nagy igyekezetében, nehogy kilöttyenjen a narancslé. Az apja végül elveszi tőle a tálcát, és az ölembe rakja. Lottie is elhelyezkedik az ágy szélén, hozzám hajol, és arcomra nyom egy nagy puszit. A nagy fészkelődésben mégiscsak kilöttyen a narancslé.
- Ne haragudj, mama - mondja, amikor észreveszi, ő is kap tőlem egy puszit.
- Dehogy haragszom. Köszönöm ezt a csodálatos reggelit. De mit ünneplünk?
- Semmi különöset, csak azt, hogy együtt vagyunk - mondja Emil.
- Később majd lemegyünk piknikezni a folyópartra - újságolja Lottie, az ágy szélén rugózva.
- Mint tegnap? - kérdezem.
- És azelőtt is mindig - mondja Emil. - És persze ezután is.
Magamhoz ölelem őket. Sose voltam még ilyen boldog. A fejem alig érezhetően megint lüktetni kezd. Mintha valaki a nevemen szólítana. Hozzám érne. Sírna mellettem.
- Mi a baj, szívem? - kérdezi Emil. - Eszedbe jutott valami?
A fejem rázom.
Németh Attila fordítása