Kem Bennett - A csapda
Egy májusi napon hajnaltájban egy repülő csészealj lebegett a kaliforniai Walker városka felett. Senki sem járt épp arrafelé, s így észrevétlenül, csendesen leereszkedett a városka határári, a 399. sz. országúton. Mihelyt földet ért, átváltozott - a közismert repülő csészealjból útmenti büfé lett, még neon cégtábla is villogott rajta, ezzel a felírással: CHARLIE-BÜFÉ - sülthús, forró virsli, szendvics. KÜLÖNLEGESSÉGÜNK A KALIFORNIAI SÜLTCSIRKE.
Hat órakor egy Ollie Lindberg nevű teherautó-sofőr, aki akkor járt első ízben ezen a környéken, s ezért még nem volt törzsvendéglője, megállt kocsijával a CHARLIE-BÜFÉ előtt, kiszállt, lenyomta a kilincsit, s amikor az ajtó kinyílt. bement rajta. S többé nem jött ki.
Nem messze onnan, hálószobája ablakánál egy férfi állt s nagyokat ásított. Amikor a távolban megpillantotta a CHARLIE-BÜFÉT, hunyorított egyet s homlokát ráncolta, aztán elfordult az ablaktól, fejét csóválta s azon töprengett, vajon a szeme káprázik-e. Másodszor is odapillantott, s még látta, amint a repülő csészealj a 399. sz. országút mentén az egyik üres telekről felszáll. A rendőrség előbb kételkedett a szavában, de amikor megvizsgálták Ollie Lindberg elhagyott kocsiját, menten más hangnemben kezdtek beszélni.
Két nappal később a virginiai Greenway közelében szállt le egy vendéglő, s elragadott egy Esmeralda Dingle nevű, színes bőrű lány-t, aki munkába menet betért oda egy pohár szódavízre.
Ezek az események nagy lelkesedést keltettek a sajtó köreiben. Az újságok ilyesféle egész oldalas címfejekkel jelentek meg: KARDSZÁRNYÚ LÖKÖSÖK KÉSZENLÉTBEN, NE MENJÜNK BE ISMERETLEN FALATOZÓBA, A FIZIKUSOK SZERINT LEHETETLEN, INVÁZIÓ ELŐJÁTÉKA? Aztán jelentések érkeztek Franciaországból, ahol a csészealj egy útmenti bisztró alakját öltötte, majd Angliából, itt meg egy másik csészealj, sokoldalúságának bizonyítékául, amolyan ál-Tudor-korabeli kocsmává változott át, hamis tölgyfa gerendákkal és vakolattal, s így persze az események híre egykettőre az egész világon elterjedt. A Föld lakói közül csakis a félreeső vidékeken levő vendéglők tulajdonosai olvasták savanyú képpel a szenzációs tudósításokat, mert üzleti forgalmuk jelentősen megcsappant.
A gazda megállt furgonjával az országúton, mielőtt befordult a farmjához vezető dűlőútra.
- No én itthon vagyok, barátom. Egy mérfölddel odább útkereszteződéshez ér, nincs ott más, csak egy benzinkút, de autóstoppal onnét már könnyűszerrel eljuthat Gallupba.
Jeremy megköszönte a fuvart, kiszállt, a kocsi faxából előhalászta hátizsákját, búcsút intett a gazdának, aki közben lehajtott a dűlőúton, majd cammogva elindult az útkereszteződés irányába. Délnyugat-Amerika minden égtáj felé mérföldről mérföldre roppant szélességben terült szét. Jeremyben ez az óriási térség most életében először nyomasztó érzéseket ébresztett, magányosságára, szegénységére és sorsának teljes kilátástalanságára emlékeztette. Ballagás közben Los Angelesre gondolt, ahol valaha mint író tevékenykedett, míg aztán a filmgyár a háromdimenziós filmek okozta pánikban szélsebesen felmondta szerződését. Los Angeles jelentette számára a sikert, három filmet, három éven át nadrágzsebéből potyogó pénzt, formás színésznővel kötött házasságot, gondtalanságot, patkányokéhoz hasonló undort a süllyedő hajók iránt, külföldi kocsit, s egy villát a Santa Monica-i hegyekben a Beverly Völgy-sugárút közelében. No meg kétévi munkanélküliséget, egyre kevesebb pénzt, egyre kisebb házat, kocsit és színésznőt.
Ha lett volna eszem, morfondírozott magában, ahogy megviselt bakancsával felverte az út szélének porát, idejében kiszálltam volna a buliból, amikor még elég pénzem volt a bankban, hogy jegyet válthassak vissza, Angliába. Oda a háromdimenziós-film-pánik voltaképpen el sem ért. Angliában a hollywoodi dicsfény, no meg a három film jóvoltából bizonyára elhelyezkedhettem volna a filmszakmában.
Angliában még talán olyasmit is írhattam volna újra, ami íróhoz méltó - regényeket például, vagy legalábbis elbeszéléseket. Ne álmodozz, te hülye!
Öt perc múlva Jeremy felemelte tekintetét a poros, fekete országútról, amelyet az egyre magasabbra emelkedő nap már felmelegített, s hunyorogva nézett maga elé. A távolban meglátta az útkereszteződést; helyét az egymást keresztező távírópóznák és két, alacsony viskószerű épület jelezte. Az egyikben a szivattyúkról azonnal felismerte a benzinkutat, amelyet a gazda említett, a másiknak amolyan útmenti falatozó külseje volt.
Nadrágzsebébe dugta kezét, az ott lapuló ezüst negyeddolláros, alakja és fogása jóleső érzésekkel töltötte el, noha ez volt minden pénze. Mit vegyek? Kávét? Vagy egy csomag cigarettát? Összefutott a nyála. Fenébe a cigarettával!
Meggyorsította lépteit. Hátizsákja nyomta előre, lefelé, ahogy belehajolt a hosszú lépésekbe; Jeremy leszegett fejjel taszította sovány bestét az útkereszteződés irányába.
De csakhamar megtorpant. "Nincs ott más, csak egy benzinkút", mondta a gazda. Jeremy az útkereszteződés felé bámult, homlokát ráncolta. Két épület állt ott, az egyik most már nyilvánvalóan benzinkút, a másik ugyanilyen nyilvánvalóan vendéglő. Lelki szeme előtt felvillantak a nemrégiben látott újságcímek. Aztán vállat vont. Ne légy bolond, Jeremy fiam, a gazda bizonyára tévedett.
De a gazda mégsem tévedett. Kétszáz yardra az útkereszteződéstől az útszéli árakban egy asszony és két gyerek kuporgott, felettük pedig olajos szerelő-kezeslábasban egy férfi állt, s a falatozót bámulta. Kezében puskát tartott.
- Jó reggelt - szólt Jeremy.
A férfi megfordult. Szemében riadalom égett.
- Ez afféle! Úgy éljek!
- Honnan tudja?
- Tegnap este, amikor lefeküdtünk, még nem volt itt. Reggelre itt volt. Ez afféle, cimborám! Nem lehet más!
- Igazán? - szólt Jeremy. - Mit nem mond?
- Tessék? - A benzinkút tulajdonosa olyan pillantást vetett Jeremyre, mintha azt gyanítaná, hogy marslakó. - S különben is maga kicsoda?
- Angol vagyok. Egy lecsúszott angol. Megpróbálok valahogy hazavergődni. Író voltam, míg aztán Hollywoodban minden összeomlott.
- Értem. - A kezeslábas férfi szeméből legalábbis részben kihunyt a gyanú. - Mit akar csinálni?
Jeremy a földre eresztette hátizsákját. Kinyitotta s kivette belőle ceruzáját meg noteszét. Mosolygott.
- Ezt megnézem magamnak.
- Ne hülyéskedjen! Nem tudja, mire képes ez a micsoda. Még a tájékát is kerülje, cimborám. Talán ha békén hagyjuk, magától odábbáll.
Jeremy tagadólag rázta fejét.
- Nem. Ameddig nem megyek be oda, nem okozhat semmi bajt. Ezt megnézem magamnak.
- Ne menjen, miszter - suttogta az asszony. - Ezek az ördög művei.
Jeremy az asszonyra mosolygott. Majd elindult.
Fejében lüktetett az ér - pim, pam, pam -, s ugyanígy a talpában. 1944, vagyis Anzio óta ilyesmit még sohasem érzett.
Erre vártam, szólalt meg benne egy hang. Micsoda lehetőség, Jeremy fiam! Szemtanú tudósítás - szerzői joggal a világ valamennyi lapjában. Be kár, hogy eladtam a fényképezőgépemet! Csak erre vártam. S már azt számítgatta, mibe kerülhet egy első osztályú kabin az Erzsébet királynőn.
"ÁLLJ MEG, VÁNDOR" VENDÉGLŐ - hirdette a neon cégtábla az ajtó felett. TÉRJEN BE EGY JÓ FALATRA! KÁVÉ. FŐTT KOLBÁSZ, FORRÓ VIRSLI, HIDEG SÖR!
Jeremy biztonságos távolságban, harminc yardra megállt. Biztonságos itt? Úgy érezte, igen. Térdére fektette noteszét. s hátával egy telefonpóznának támaszkodva, a legapróbb részletekre kiterjedő figyelemmel felvázolta az épületet. Aztán lefirkálta gondolatait. Az ablakokban semmi sem moccant. Jeremy várt.
Semmi sem történt. Jeremy néhány lépést tett előre. Aztán még néhányat. Vonakodva, gyanakodva még egyet-kettőt. A tornáchoz ért s ott megállt. Hát lehet ez - az amerikai közönségességnek ez a mintaképe - álcázott repülő csészealj. vizitáció. idegen lények alkotása? Az ég szerelmére!
Hitetlenkedésének e hanyag pillanatában fellépett a tornác lépcsőjére. Semmi sem történt. Egy lépést tett előre. Semmi sem történt. Kinyújtotta kezét, és óvatosan kinyitotta az ajtót. Odabent felszolgálópultot látott, műanyag fedőlapos asztalokat. kopott krómszerelvényeket, a pult mögött pedig egy kasszát és egy Férfit.
A Férfi ugyanolyan termetű volt, mint Jeremy - hat lábnál valamivel magasabb. Az arca barna, haja őszes. Ápolt. barna keze a pulton nyugodott, meleg, üdvözlő mosoly ült az arcán. Fehér kötényt viselt; s mollzsebére név volt hímezve: Charlie Smith.
- Jó reggelt - szólalt meg angolul. - Mivel lehetek szolgálatára, barátom?
- Jó reggelt. N… nem is tudom. Nem tudom elhatározni magamat, hogy egyek-e valamit vagy sem.
- Én az ön helyében ennék valamit - mondta a Férfi. - Enni muszáj, nem igaz?
- A baj az, hogy teljesen leégtem. Mit kaphatok huszonöt centért?
- Ön amerikai? - kérdezte a pult mögött álló Férfi.
- Nem. Angol vagyok.
- És cserbenhagyta a szerencse?
- Kissé.
A Férfi részvevőn bólintott.
- Mindenkivel megeshet. Szereti a rosztbifet? Meg a yorkshire-i pudingot?
- I… igen.
- Gondoltam, hogy angol létére szereti. - A Férfi hátrafordult, kinyitott egy tolóablakot, s kivett mögüle egy tányér rosztbifet meg egy yorkshire-i pudingot. - Tessék. Rosztbif és yorkshire-i puding. Tíz cent, mivelhogy leégett.
Jeremy egy lépést hátrált. Kiszáradt ajakkal, rekedten megszólalt.
- Ide figyeljen! Én tudom, nagyon jól tudom, hagy maga kicsoda - vagy legalábbis tudom, hogy nem az, aminek látszik.
- Hát nem kell a rosztbif? - kérdezte a Férfi.
- Nem!
- Kár! - A Férfi csalódottan elvette a pultról a tányért.
- Honnan való maga? - kérdezte Jeremy.
Csend. A Férfi egy konyharuhával a pultot törölgette. Felpillantott.
- Ha megmondanám. akkor se érne vele semmit.
- Nem a Marsról?
- Nem, nem onnan.
- Mi történt azokkal, akik beleestek a urasuk egyik vagy másik… csapdájába?
- Elvittük őket a mi Világunkba.
Jeremy felnevetett.
- Hát engem nem kapnak el, barátocskám. Ennek a fantasztikus beszélgetésnek minden szavát leírom, és a világ valamennyi újságja hozni fogja. S aztán már nem lesz olyan könnyű ezen a piszkos módon csapdába ejteni az embereket.
- Attól tartok - válaszolta a Férfi és megnyomott egy gombot -, hogy maga már csapdába esett.
És még több ilyen emberrablásra is sor került. Hasonló hírek érkeztek Argentínából, Ausztráliából, Japánból, ismét Franciaországból, Németországból, Skóciából, Svájcból és Svédországból. Az Egyesült Államokban Detroit környékén egy alvóvárosi felparcellázott terület egyik üres telkén a csészealj csapdába ejtett egy tizenöt éves gyengeelméjű fiút. De a csészealjaknak most már mind az Egyesült Államokban, mind pedig Európában nehezebb lett a dolguk.
Egy angol városban, ahol többnyire a közeli szénvidék bányászai éltek, valaki egy ötfontos gelignit nyalábot vágott be egy gyanús "becsali csárdába", de mielőtt még a gyutacs elégett volna, a csárda visszaváltozott csészealjjá és odábbállt.
És ugyancsak az Egyesült Államokban, Fort Benning tájékán egy tank lőtávolságra megközelített egy csészealjat és nagy sebességű, háromhüvelykes robbanó lövedéket repített bele. De a csészealj megint csak azonnal alakot változtatott és elrepült, és senki sem volt olyan közel hozzá, hogy meg tudta volna mondani, támadt-e rajta lyuk vagy sem. Ezek után sem Angliában, sem az Amerikai Egyesült Államokban nem szállt le több csészealj, az újságok heteken át diadalmasan viháncoltak, mígnem az olvasók halálosan elunták a dolgot.
A világ távolabbi vidékein is megcsappantak a vizitációk, míg aztán eljött a nap, amikor már több mint egy év óta sehol sem láttak repülő csészealjat. Aztán egy hűvös novemberi napon a hajnali órákban, amikor Los Angelesre sűrű szmog borult, egy rendőrségi járőrautó La Canadánál meglátott egy csészealjat, amint valahol Montrose közelében leszáll a völgybe. Rádiók recsegtek, fecsegtek. A rendőrségi autók méhek módjára rajzottak Montrose-ba, az utcákon keringtek, ismeretlen vendéglőt kerestek. Fél nyolcra meg is találtak egy alacsony, kaliforniai stílusú, tanyaforma falatozót, amely a COWBOY-LACIKONYHA nevet viselte.
Kivonult a nemzetőrség. Riporterek sereglettek oda. Három televíziós autó és fél tucat mozgó rádióadó-állomás érkezett a helyszínre. Mialatt a nemzetőrség szakaszparancsnoka kocaíjában, amely egy mellékutcában, a COWBOY-LACIKONYHA mögött parkolt, várta az utasítást, hogy tüzet nyisson-e vagy sem, a falatozó ajtaja kinyílt, és kilépett rajta Jeremy.
Kint az utcán habozva megállt, s jobbra-balra a rendőrkordonra pillantott. Aztán vállat vonva a jobb oldali kordon felé indult, kezét vállmagasságban tartotta, s félelemteljes undorral a rászegeződő revolverek és géppisztolyok sorát méregette. Szürke ruhát viselt, amely szabás és divat dolgában a londoni szabójának is dicséretére vált volna, s ő maga kitűnő színben volt.
Amikor néhány lépésre volt már csak a kordontól, az egyik rendőrkapitány vicsorogva rákiáltott:
- Állj! Egyetlen rossz mozdulat, kisfiam, s megkapod a magadét.
Jeremy megállt. Egyet nyelt, nemigen tudta, mit mondjon.
- Ember vagyok.
- Azt mindenki mondhatja.
- Jeremy Standing a nevem. Angol állampolgár vagyok. Öt éve éltem az Egyesült Államokban, amikor tavalyelőtt május ötödikén a New Mexicó-i Gallup közelében a 66. sz. országút valamelyik kereszteződésénél bementem az egyik… ilyen vendéglőbe.
- Ne higgyen neki, biztos úr - sipította egy asszony a tömegből. - Álruhás szörnyeteg! Miért nem lőnek? Ki tudja, mire készülődik!
- Nem vagyok álruhás szörnyeteg - mondta Jeremy fátyolos hangon. - Kérem, higgyenek nekem. Angol vagyok. Nevem Jeremy Standing. Már mondtam…
- Fura név - jegyezte meg a rendőrkapitány. - Hol volt eddig, uram?
- Egy bolygón, a mi tejutunkon kívül, száz- és százmillió mérföldre a Földtől. Én…
- Mi a neve a bolygónak?
- Ők Zinfandelnek nevezik.
- Sose hallottam róla.
- Erre nem is számítottam. De van ilyen bolygó. Nem hazudok. Miért hazudnék?
- És mit akar itt?
Jeremy vállat vont.
- Visszajöttem és kész. Magam sem tudom, mit akarok, Azt hiszem, írni fogok róla. Van néhány ötletem egy filmhez, s gondoltam. talán…
Egy férfi, kezében mikrofonnal belefúrta magát a tömegbe, a kábelt maga után húzta.
- Helyet! Adjanak helyet, kérem!… Hogyne volna néhány ötlete, Mr. Standing! Világos, hogy van, uram! Nos, hát, mi mondanivalója van Amerika népének arról a Zin… Mit is mondott, mi a neve annak a bolygónak?
- Zinfandelnek mondták!
- Ne olyan hangosan, Mr. Standing! No és milyen volt ott? Mondjon el mindent a nemzetnek, amit csak tud erről a távoli bolygóról. Maga az első ember, aki élve…
- Gyönyörű bolygó - vágott közbe Jeremy. - Zöld. Hegyes, legalábbis ott, ahol én az időm legnagyobb részét töltöttem. Annak a városnak Arryl volt a neve. A házak valamilyen kristályos anyagból épülnek, amely átereszti a napfényt. Mindenféle különös fák vannak, és virágok, éppúgy, mint a Földön, de annyiban különböznek, hogy a növény világ ott egészen más. Például van ott sárga nárcisz, s vannak olyan nárciszfajták, amelyeket a mienktől meg sem lehet különböztetni. Bizonyára van még sok minden más is, ami ugyanolyan, mint itt, ez az evolúció véletlen találkozásától, vagy isten tudja mitől függ. Mindent persze nem láthattam. Zinfandel valamivel nagyobb bolygó, mint a Föld.
- És mit csinált ott? - kiáltotta egy hang a tömegből.
- É… éltem - válaszolta Jeremy. - Elmondtam a barátaimnak mindazt, amit a Földről tudtam.
- Barátainak?! A Zinfandel lakóiról beszél, Mr. Standing? - kérdezte a rádióriporter.
- Persze… és a többi barátomról, azokról, akik ugyanúgy, mint én, bementek az egyik vagy a másik vendéglőbe. Arrylban tízen laktak közülük, a többiek más városokban éltek. Arrylban három amerikai volt. Megvan a nevük, ha a rádióban be akarja mondani őket.
- Hát hogyne. Mondja csak, Mr. Standing.
- Nos, ott volt egy bizonyos James Minden New Yorkról, Miss Esmeralda Dingle, egy színes bőrű hölgy a virginiai Greenway-ből, és Ollie Lindberg, a kaliforniai Santa Monicából. Szeretném tudatni a rokonaikkal, hogy mindannyian egészségesek és jól érzik magukat.
A rendőrkapitány revolvere csövével megdörzsölte arcát.
- És miért vitték el magát. Standing? Mi rejlik ezek mögött az emberrablások mögött?
- Kíváncsiság - válaszolta egyszerűen Jeremy. - A zinfandeli tudósok meg akarták tudni, hogyan működik az emberi szervezet.
- Irgalmas ég! - sikoltotta egy asszony egy cabrioletkocsi hátsó üléséről. - Élve felboncolták őket!
- Dehogyis! - kiáltott rá mérgesen Jeremy. - Dehogyis! Szó sincs róla! Néhányan önként jelentkeztünk orvosi vizsgálatokra. de többnyire csak beszélgettünk, kérdésekre feleltünk. Az életünkről itt a Földön, a háborúkról, a politikáról és ehhez hasonlókról.
A rendőrkapitány lassan bólintott.
- Oké. Ez hihető. De mondja csak, ha maga visszajött, miért nem jöttek vissza a többiek?
- Mert nem akartak.
- Nem akartak visszajönni? Ezt nem tudja nekem beadni! Azt mondja, hogy…
Jeremy most először elmosolyodott. Magatartásából valamilyen különleges tudás, szinte professzoros magabiztosság sugárzott. A veszély érzete, hogy a rendőrgolyók végeznek vele, tovatűnt. Könnyed tartást vett fel, mint az olyan ember, akinek nincs az égvilágon semmi gondja.
- A Zinfandelen kellemes az élet - szólt közbe nyugodt hangon.
- Jobb, mint itt? - tudakolta a rádióriporter. - Jobb. mint az Egyesült Államokban? Ezt nagyon nehéz elhinni, Mr. Standing.
- Sajnálom, ha azt a látszatot keltettem, mintha nem értékelném az amerikai életformát - válaszolta Jeremy. - De higgyék el nekem, a Zinfandelen sokkal-sokkal boldogabb az élet, mint a Földön bárhol.
- És ez hogy lehet? - firtatta a rendőrkapitány.
- Nincs se szegénység, se éhség, se betegség - válaszolta Jeremy. - Amire szükségük van, azt megcsinálják. Aki akar, dolgozik, aki nem akar, nem dolgozik. Csak él. A zinfandeli levegőnek nagyobb az oxigéntartalma, mint a földinek. Az ember agyveleje csodálatosan eleven, akár egy gyereké, kíváncsi, kutató, gondtalan, végtelenül szabadon csapongó elme. Érti, hogy gondolom?
- Többé-kevésbé - válaszolta a rendőrkapitány. - Olyasmi lehet, mint amikor az ember a hegyek közt mászkál. Én is minden nyáron a hegyekbe megyek a gyerekekkel. Van ott fent egy kis vityillóm.
Csend támadt. A kapitány háta mögül egy kövér ember hirtelen megkérdezte:
- És mit evett ott, miszter?
- Mindenfélét - válaszolta Jeremy. - Roston sült húst, zsírban sült krumplit, Chesapeake-öbölbeli osztrigát, sült halat és rósejbnit, rosztbifet és yorkshire-i pudingot.
- Azt akarja ezzel mondani, hogy ugyanolyan ételeket esznek, mint mi?
- Dehogyis! Az ő ételeik annyival jobbak, mint a mieink, hogy egy idő után úgyszólván mindannyian lemondtunk a sült húsról és osztrigáról. A zinfandeli ételeket csináltuk meg magunknak, mert az jobban ízlett nekünk.
- Mit jelent ez a "megcsináltuk", Mr. Standing? - vágott közbe a rádióriporter. - Annyiszor használta ezt a kifejezést. Megmagyarázná, miről van szó?
Jeremy a tömegre nézett. Tekintetében némi kétely tükröződött. Aztán vállat vont. Aki á-t mondott, mondjon b-ét is.
- Nagyon egyszerű - válaszolta. - Bármit megcsinálhatunk úgy, hogy elképzeljük a létezését.
Csend. A tömeg a hallottakon rágódott, senki sem szólt egy szót sem.
Aztán hátulról egy hang rekedten felkiáltott:
- Csináljon nekem egy szőke pipit, fiacskám! Olyat. mint Marilyn Monroe.
- Értelmes lényeket nem lehet - válaszolta Jeremy -, jobban mondva a testet meg lehet csinálni, csak semmi többet. Érti, mit akarok mondani?
- Kell az ördögnek, hogy több is legyen! Csal: a testét csinálja meg, és kész!
- Nem volna öröme benne - kiáltotta Jeremy.
Egy csendes, elnyűtt arcú, töpörödött asszony átbújt a rendőr karja alatt.
- Csináljon valamit - mondta. - Rajta. uram. Mutassa meg. Csináljon valami láthatót.
- Mit?
- E… egy gyémánt karkötőt.
Jeremy kinyújtotta kezét. A novemberi halvány napfényben egy karkötő csillogott-villogott rajta.
- Mire várunk? - kiáltotta egy férfi a rendőrkapitány oldalán.
A COWBOY-LACIKONYHA ablakaiból az a Férfi, aki a Földön tett látogatásai alkalmával Charlie Smith-nek nevezte magát, látta, hagy a tömeg nekivág az utcának. Csak egy másodperc töredékéig habozott. Túl sokan vannak. Túl veszélyes. Ha a vendéglőből visszatódulnak az utcára, az átváltozás közben sokan megsérülhetnek. Aztán az utazás közben lehetséges befogadóképességet is figyelembe kell venni, a csészealjat csak bizonyos határig lehet kitágítani, tovább nem. Szegény teremtések.
A vendéglő előtt az úton állva tíz embert beengedett maga mellett - köztük a rendőrkapitányt meg a mellette állót, mert ezek repülőrajtot vettek, és így az elsők voltak, néhány fiatalembert, aki a többségnél gyorsabban futott, s utolsónak azt a töpörödön asszonyt, aki megkérte Jeremyt, hogy csináljon valamit. Mögötte egy kis rés támadt a tömegben.
Charlie Smith felemelte karját - amely csápokká változott. Teste rovarszerű lett, pikkelyes. Megvastagodott, zöldessárga színt öltött és fémesen ragyogott. Szeme kitágult, soklencséjűvé vált, mint a házilégy szeme, tompa, ijesztően vörös fényben csillogott. Orrából még négy csáp nőtt ki, s lába olyan lett, mint a bogaraké. Vaskos. fémes teste előredőlt, mígnem már csaknem négykézláb állt, bogárlábaira és két csápjára támaszkodott. Vörös szeme ijesztő vörös fénnyel villogott a tömegben legelöl futókra, s további négy csápja lassan lengedezett a levegőben úgy látszott, készen arra, hogy a támadó kígyóhoz hasonlóan lecsapjon vagy marjon.
A tömeg megtorpant. Az elölállók hátranyomakodtak, és a hátrább állók örömest helyet adtak nekik. Halotti csend támadt - törékeny, akár a jég.
Jeremy keresztültört a tömegen. Felemelte karját.
- Bocsánatot kérek! - kiáltotta. - Megijesztették! Csend.
Egy asszony felsikoltott:
- Azt mondja, megijesztettük őt! - Hisztérikus nevetése megtörte a csendet.
Jeremy újból felemelte karját.
- Túl sokan vannak, ez a baj. Feltételezem, hogy a zinfandeliek a többiekért is eljönnek, de most nem tudnak mindenkit elvinni, ez érthető.
- Irgalmas ég, nézzék! Szörnyűség! Mint egy rovar!
Jeremy megfordult. Odament a bogárhoz. A csápok lengedezve Jeremy arcát tapogatták. A tömeg végében egy érzékeny lelkű ember homlokát ráncolta: felderengett benne, hogy ez a mozdulat a szeretet - a búcsú jele.
A bogárszerű lény visszafutott a vendéglőbe. Az építmény felcsillámlott, szétfoszlott, ezüst színű, csészealj formájú szerkezetté vált, majd merőlegesen száz lábra emelkedett a földtől, és eltávozott.
Jeremy mozdulatlanul állt az úton, a levegőbe nézett, tekintete a csészealj röptét követte, mígnem a szerkezet nyomtalanul eltűnt az égbolton.
Egy idő múlva az emberek biztonságérzete visszatért, s újból előremerészkedtek. Amikor Jeremy levette szemét a kék égről, és a köréje gyűlt tömegre pillantott, egy fagylaltárus egyenruhát viselő, tagbaszakadt. pasas odaszólt hozzá:
- Oké, miszter. Csináljon nekem egyből egy aranytömböt.
Jeremy látta, hagy a tömeg arcára kiült a kapzsiság. Egy pillanatig habozott, aztán vállat vont és kinyújtotta kezét. Tenyerén egy kis aranytömb szikrázott - sárga, sárga, mint a napfény! Kétszáz torokból áhítatos gyönyör nagy-nagy sóhaja tört elő.
Jeremy hátrahajlítatta jobb karját. A kézigránátot dobó gyalogos katona hatalmas lendületével a tömeg feje felett messze eldobta az aranytömböt, arra az üres telekre, ahonnan a csészealj felszállt. A tömeg a másodperc töredékéig kővé dermedt. Aztán az emberek nekilódultak. Az aranytömb eltűnt a viaskodó, átkozódó emberi kupac alatt.
A közelben álló egyik rendőrautó ajtaja nyitva állt.
- Okosabb, ha beszáll, Mr. Standing - mondta egy mogorva hang. - Mostantól kezdve, úgy vélem, testőrségre lesz szüksége.
- Igen - válaszolta Jeremy. - Köszönöm.
Beszállt. Az ajtó becsapódott. A kocsi megindult. Az elöl ülő két hekus közül az egyik a fogát szítta.
- Nem lett volna szabad elárulnia, Mr. Standing, hogy mindenfélét tud csinálni. Most, hagy az emberek hírét vették, nem lesz egy perc nyugta.
Ezer mérföld távolságból egy gondolat surrant be Jeremy agyába. Attól a Férfitól jött, aki Charlie Smithnek nevezte magát.
- Amikor csak akarod, Jeremy.
Jeremy kinyitotta szemét.
- Igaza van - mondta az elöl ülő hekusnak. - De hát bármikor visszamehetek oda… Nos, mit csinálhatok maguknak, fiúk?
Vámosi Pál fordítása